Вісник післядипломної освіти: збірник наукових праць. Серія «Педагогічні науки». ОНОВЛЕНО
У збірнику висвітлюються актуальні проблеми загальної і професійної освіти. Представлено результати досліджень з історії педагогіки, методології освіти, теоретичних і методичних аспектів навчання та виховання, формування професійних компетентностей фахівців у галузі освіти, підвищення якості освіти.
Авторські права, ліцензування і депонування Положення про авторські права: Автори, які подають матеріали до цього журналу, погоджуються з наступними положеннями: Автори отримують право на авторство своєї роботи одразу після її публікації та назавжди зберігають це право за собою без жодних обмежень. Дата початку дії авторського права на статтю відповідає даті публікації випуску, до якого вона включена. Ліцензування контенту: Автори передають журналу право першої публікації свого рукопису на умовах ліцензії Creative Commons ("Із зазначенням авторства - Некомерційне використання - Поширення на тих же умовах") 4.0 Міжнародна (CC BY-NC-SA 4.0), котра дозволяє іншим особам вільно читати, завантажувати, копіювати і роздруковувати представлені матеріали, здійснювати пошук контенту та посилатись на опубліковані статті, поширювати їх повний текст і використовувати з будь-якою законною некомерційною метою (в тому числі з навчальною або науковою) та обов'язковим посиланням на авторів робіт і первинну публікацію у цьому журналі. Опубліковані оригінальні статті в подальшому не можуть використовуватись користувачами (окрім авторів) з комерційною метою або поширюватись сторонніми організаціями-посередниками на платній основі. Політика депонування: Редакція журналу заохочує розміщення авторами рукопису статті у мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах), оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності й динаміці цитування. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження статті у тому вигляді, у якому її було опубліковано даним журналом (наприклад, розміщувати її в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на первинну публікацію у цьому журналі. Дозволяється самоархівування постпринтів (версій рукописів, схвалених до друку в процесі рецензування) під час їх редакційного опрацювання або опублікованих видавцем PDF-версій. Самоархівування препринтів (версій рукописів до рецензування) не дозволяється.
Цифрова гуманітаристика у викладанні загальнофахових дисциплін вищої освіти: західний досвід інтеграції та українська модель адаптивної інновації в умовах кризи
Статтю присвячено аналізу особливостей застосування цифрової гуманітаристики (DH) у викладанні гуманітарних дисциплін у закладах вищої освіти з акцентом на порівняння західного та українського досвіду. Актуальність теми зумовлена цифровою трансформацією освіти, необхідністю адаптації до суспільних змін та підвищенням якості навчання через інноваційні технології. Аналіз останніх досліджень показує, що DH інтегрує хмарні системи, відкриті науки, цифрові архіви та інструменти аналізу даних, сприяючи міждисциплінарності та інтерактивності освітнього середовища, попри виклики доступності та підготовки викладачів. Теоретичні основи базуються на еволюції цифрової гуманітаристики від оцифрування текстів до формування методології та інтеграції в освіту з ШІ. Ключові принципи впровадження в Україні зосереджені на міждисциплінарності, академічній доброчесності, відкритості, навчанні через практику, безперервності. Результати дослідження демонструють високий рівень впровадження цифрової гуманітаристики в країнах ЄС та США. Важливим чинником ефективного впровадження цифрової гуманітаристики є наявність методологічного підґрунтя, яке поєднує гуманістичні цінності з технологічними підходами. Український досвід демонструє поступову інституційну інтеграцію цифрової гуманітаристики у навчальні програми, розробку цифрових освітніх курсів та залучення студентів до проектно-дослідницької діяльності. Західний та український досвід демонструє два різні, але взаємодоповнюючі підходи: системне впровадження в країнах ЄС та США та адаптивну інновацію в умовах кризи в Україні. Визначено, що перспективами впровадження цифрової гуманітаристики у вищу освіту України є: єдині стандарти, мережа DH-центрів, міждисциплінарні магістерські програми, методичні рекомендації для викладачів
Characteristics of ethnocultural trends in the development of the content of school education in the context of changing educational paradigms
The article analyzes scientific research by Ukrainian scientists in the field of ethnocultural education of students of secondary education institutions, highlights a number of concepts related to the formation of life competencies of students of secondary education institutions. The importance of joint education of the school and family of a comprehensively developed, harmonious personality is emphasized. The importance of the approach to the formation of the content of modern education is considered, the problem of values and value orientations in modern education is actualized. Ethnocultural development of the content of school education is a continuous process, it begins with the birth of a person and continues throughout life, and is aimed at people mastering the rules and norms of behavior. Ethnocultural education of the younger generation is a complex, multifaceted process, the basis of which is the instillation of humanistic qualities, a system of worldview coordinates, higher goals and a culture of behavior in schoolchildren. Its main goal is to help the younger generation gain social experience, inherit the ethnocultural heritage of the Ukrainian people, achieve a high culture of relationships, and form in young people, regardless of their nationality, the personal traits of citizens of the Ukrainian state, developed spirituality, physical, moral, artistic and aesthetic, legal, labor, environmental, and ethnographic culture. School age is the most susceptible to emotional and value, developmental, civic education, the lack of which is difficult to fill in later years. In the process of education, the primary importance is the spiritual atmosphere of the school, the enrichment of the teacher's soul, the joint ascent to spirituality of the teacher and the student. The article outlines the characteristics of ethnocultural trends in the development of school education in the context of changing educational paradigms.
Development of cognitive activity of primary school students through didactic games
Modern education is oriented not only towards gaining knowledge, but also towards the development of students‘ personality, their active participation in training process and the ability to think independently, analyze and make decisions, as well. In this context, the use of game technologies specially the games that enhance learning activity, is relevant as one of the most effective means of activating the learning process for younger schoolchildren. Primary school is considered the main stage in the development of a child's cognitive activity, motivation for learning and the foundations of independent learning. During this period, students express high emotional sensitivity, game-oriented behavior and interest in activities that contain elements of competition, innovation and creativity. Therefore, the inclusion of didactic games in the learning process not only facilitates the assimilation of training material, but also stimulates the active participation of students in the cognitive process, develops attention, memory, thinking and imagination processes. Didactic games are a special form of organizing education the content of which is learned through game activities. Unlike traditional games, their structure is guided by the goals and objectives of the training. The main components of didactic games are: goal, game task, game actions, rules, result, and evaluation of participants' performance. The main feature of a didactic game is that it combines learning and entertainment, creates a positive emotional environment, and encourages students to engage in an active learning process. In primary school, didactic games are used at various stages of the lesson: when explaining new material, consolidating knowledge, monitoring and correcting the learned material. It is important to take into account the age, level of development and interests of younger students during the use of game-based methods. The effectiveness of the game largely depends on its compliance with the objectives of the lesson, the logical presentation of the material and the level of preparation of students. It is also important that the game does not become an end in itself, but, on the contrary, organically integrates into the structure of the educational process, performing a teaching and developmental function. Studies show that the use of game-based methods significantly increases students' cognitive performance. Through games, children more easily acquire complex material, show passion, strive to achieve results and overcome difficulties. Games create an atmosphere of success, build self-confidence, develop emotional and volitional skills and cognitive independence. Didactic games also promote children's socialization: through group activities, they develop skills such as cooperation, mutual assistance, listening to others and expressing their opinions. Studies show that the use of game-based methods significantly increases the cognitive activity of students. Of particular importance here is that the game-based approach ensures individual learning, as each child participates in activities according to their abilities and interests. Modern information and communication technologies provide new opportunities for the use of digital didactic games. Interactive games, training programs, tasks and online quizzes make the learning process more dynamic and attractive, increase students’ motivation and participation. However, it is important to maintain a balance between traditional and digital game forms in order to maintain lively communication and emotional interaction between teacher and students. Thus, didactic games are effective pedagogical tools that help to increase the effectiveness of learning for young children. They combine the cognitive, emotional and communicative components of learning, create a persistent interest in knowledge and develop children's thinking and creativity. The effective use of didactic games in the learning process helps to make learning more meaningful, motivating and individually meaningful for each child. As a result, it should be noted that didactic games are not only a methodological tool, but also an important component of the modern education system, aimed at developing the child's personality and his active participation in the learning process. Through the game students' cognitive culture, readiness for independent learning and successful adaptation to the knowledge society are formed.
Regularities and principles in the preparation of future preschool teachers for inclusive practices
The formation of preschool teachers’ readiness for inclusive activities is founded on specific pedagogical regularities, which ensure that the training process is systematic, purposeful, and continuous. These regularities derive from the essence of the pedagogical process, the mechanisms of teacher activity, and the requirements of inclusive education. Effective training encompasses not only pedagogical knowledge and skills but also the teacher’s social position, psychological state, value system, and professional behavioral strategies. Approaches to inclusive education and teacher preparation differ across countries, shaped by diverse scientific schools. The European model emphasizes social justice, equality, human rights, and school transformation, examining teacher preparation in the context of the interplay between societal demands and pedagogical activity. The Russian model focuses on the theory of teacher activity, developmental psychology, and the pedagogical potential of social interaction, prioritizing personality-oriented development, individualized growth, and systematic performance capacity of teachers. In the United States and several Western countries, preparation centers on social relationships, motivation, activity-based learning, and the implementation of inclusive pedagogical technologies, aiming to enhance teachers’ psychological and social positions, behavioral strategies, and pedagogical adaptability. Several key regularities underpin a systematic and coherent approach to preparing preschool teachers for inclusive activities. These include the interrelation of parts and the whole, hierarchical structure, necessary diversity, and system development. The interrelation of parts and the whole ensures balance and consistency among different training components and integrates individual skills with general professional qualities. The hierarchical structure grounds teacher preparation at both general educational and individual levels, following the principle of interaction. The law of necessary diversity emphasizes that teachers must possess broad and continuous knowledge, skills, and approaches to adapt to various situations. The system development regularity ensures that training is continuously updated and aligned with evolving pedagogical requirements. The foundational principles of training are divided into general and specific principles. General principles include a humanistic approach, democratization of education, scientific rigor, systematicity, content and structural integrity, and multidisciplinarity. The humanistic approach fosters teachers’ ability to consider each child’s individual development and to promote tolerant attitudes in inclusive settings. The democratization principle ensures equal opportunities by addressing children’s individual educational needs. Scientific rigor facilitates the practical application of theoretical knowledge and the use of innovative methods in inclusive education. Systematicity organizes the interaction among psychological and pedagogical components, ensuring coherence in the training process. Specific principles include professional context alignment, diagnostics, prioritizing the social model of disability, value-content competence, preventive adaptation, identification and compensation of difficulties, teamwork, and professional pedagogical practice. Professional context alignment involves modeling concrete pedagogical situations, developing adaptive skills, and mastering practical activities in inclusive groups. Diagnostics enable monitoring of individual development, identification of strengths and weaknesses, and timely corrective measures. The social model of disability emphasizes individualized approaches and the implementation of inclusive values. Preventive adaptation and difficulty compensation strengthen teachers’ psychological and pedagogical readiness for future challenges. Teamwork and professional practice cultivate integrative cooperation skills, facilitating effective performance in inclusive environments. In conclusion, the preparation of preschool teachers for inclusive activities is multidisciplinary, complex, and integrative. It requires harmonizing pedagogical, psychological, and social regularities. The purposeful application of these principles promotes the development of the knowledge, skills, and attitudes necessary for effective performance in inclusive educational environments while accounting for teachers’ individual characteristics. Thus, this concept provides a scientific and pedagogical foundation for systematically, coherently, and sustainably preparing teachers for inclusive activities, fostering both practical and theoretical competencies.
Models of marketing activities in higher pedagogical educational institutions
This article examines the models of marketing activities in higher pedagogical educational institutions. The research focuses on the efficient use of international experiences in this field and the necessity of applying such models in the Republic of Azerbaijan. Global changes in the education sector in the modern world compel higher education institutions to reconsider their management strategies and build more effective operational mechanisms. In particular, the establishment of marketing services for pedagogical educational institutions plays a significant role in enhancing their reputation in society, expanding the student body and contributing to the preparation of professional staff in line with labor market demands. Higher pedagogical educational institutions are increasingly becoming competitive entities within the modern education market. The expansion of students’ choices, the development of distance learning, and international education programs require local universities and pedagogical institutes to organize their marketing activities more effectively. Therefore, the application of modern marketing strategies is of great importance for increasing the attractiveness of higher pedagogical institutions, promoting educational services to a wider audience, and informing potential students. The correct implementation of marketing strategies helps higher pedagogical educational institutions promote their services to a broader audience, improve the efficiency of student admissions, and enhance graduates’ employment opportunities. A successful marketing policy of educational institutions highlights their contribution to society, creates favorable conditions for attracting new investments to improve the quality of education, and at the same time allows the institution to present its academic and innovative potential to a wider audience. Research in this field shows that higher education institutions in developed countries employ various strategies to organize marketing services. Among these strategies, special emphasis is placed on branding and reputation-building of universities, the use of digital marketing tools, effective use of social media and online advertising, improvement of student-oriented services, and the expansion of international cooperation. Although certain steps have been taken in Azerbaijan toward the development of the marketing system of higher pedagogical institutions, there remains a need for a more systematic approach and the application of scientifically substantiated models. In particular, for the improvement of educational marketing in the pedagogical sphere, it is important to strengthen competition among universities, ensure broader use of modern technologies and digital platforms, enhance public relations of educational institutions, and develop strategies aimed at attracting foreign students. At the same time, it should be noted that research on the organization of marketing services in higher pedagogical institutions is not yet fully developed. The creation of new models in this field, the application of modern approaches, and the adoption of contemporary marketing strategies by higher pedagogical institutions to increase their competitiveness are of great significance. Therefore, the relevance and depth of study of this topic are high, since the effective organization of marketing services is one of the key conditions for the successful development of higher pedagogical institutions. This article analyzes existing approaches to the organization and development of marketing services in higher pedagogical institutions and identifies new scientific-practical directions. For the first time, the conceptual foundations of the systematic organization of marketing services in higher pedagogical institutions have been developed. Existing educational marketing models have been reviewed, and a new marketing strategy adapted to the specific features of pedagogical institutions has been proposed.
Модель управління розвитком цифрової компетентності керівників закладів загальної середньої освіти
У статті представлено результати теоретичного обґрунтування моделі управління розвитком цифрової компетентності керівників закладів загальної середньої освіти (ЗЗСО). Здійснено аналіз наукових підходів до трактування понять «цифрова компетентність», «управління розвитком компетентності», «структурно-функціональна модель управління», що дало змогу уточнити сутність цифрової компетентності керівника як інтегрованої характеристики, яка поєднує знання, уміння, навички, цінності та готовність ефективно використовувати цифрові технології в управлінській діяльності. Розроблена модель ґрунтується на системному, компетентнісному, діяльнісному та структурно-функціональному підходах, що забезпечує її цілісність, наукову обґрунтованість і практичну спрямованість. У моделі відображено структурно-функціональну взаємодію та взаємозв’язок таких ключових компонентів: цільового (визначає мету, завдання та очікувані результати управління розвитком цифрової компетентності); методологічно-концептуального (забезпечує науково-теоретичну основу моделі); критеріального (містить показники, рівні та критерії сформованості цифрової компетентності керівників); результативно-аналітичного (відображає механізми моніторингу, оцінювання ефективності та корекції управлінських дій). З’ясовано, що ефективність управління розвитком цифрової компетентності керівників ЗЗСО залежить від узгодженої діяльності суб’єктів управління, наявності цифрової інфраструктури закладу освіти, інституційної підтримки та особистісної готовності керівників до цифрової трансформації. Обґрунтовано, що впровадження структурно-функціональної моделі сприятиме підвищенню якості управлінських процесів, розвитку цифрової культури та модернізації освітнього простору відповідно до викликів сучасного інформаційного суспільства.
Gender-sensitive organization of the teaching and educational process in secondary schools
In the modern era, the development of societies is determined not only by economic indicators but also by the assurance of social justice, equality, and human rights. Consequently, the principle of gender equality has become one of the key indicators of democracy and social progress. One of the essential preconditions for sustainable national development is the maintenance of gender balance in society, ensuring that women and men participate equally and responsibly in social, political, economic, and cultural life. Education, and particularly the teaching and upbringing process, plays a decisive role in this context, as it shapes individuals’ worldviews, social values, and behavioral models. Therefore, gender equality is both a matter of social justice and a strategic direction for national development. Gender relations, understood as the set of behavioral norms attributed to men and women within different societies, are closely linked to the moral and ethical education of each gender. The upbringing of both men and women in accordance with existing moral and cultural norms is one of the defining features of modern social life. The teaching and educational process in secondary schools plays a pivotal role in shaping students’ personalities, systems of values, and behavioral patterns. As one of the primary social institutions influencing children’s worldview, social relations, and culture of gender communication, the school environment must integrate a gender-sensitive approach into both educational content and pedagogical practice. Ensuring gender-sensitive organization within schools involves embedding gender principles in curriculum design, pedagogical methods, and classroom interactions. Gender stereotypes in education often hinder the full development of the potential of both genders. Promoting gender-neutral values and mutual respect contributes to a more inclusive and effective learning environment. Conversely, gender inequality in teaching may negatively affect students’ self-confidence, motivation, and future social role models. Hence, the preparation of pedagogical staff and their capacity to apply principles of equality in the teaching process are of crucial importance. Discrepancies in teachers’ gender perspectives can negatively impact the promotion of gender values among students. Observations indicate that integrating gender training into teacher education and professional development programs plays a significant role in addressing these challenges. Implementing gender-sensitive approaches at the level of education policy requires not only a robust legal framework but also the maintenance of gender balance in school management and governance. The collaboration between school leadership, teachers, and parents is essential to achieving gender justice and social equality. The gender-sensitive organization of the teaching and educational process in secondary schools should be viewed not only as a pedagogical issue but also as an integral aspect of socio-cultural development. Effective implementation of this approach necessitates the creation of gender-sensitive learning environments, teacher awareness, the gender-balanced revision of textbooks, and the strengthening of school-family cooperation. Gender discrimination, embedded in long-standing social norms, practices, and behaviors, remains a significant challenge in many societies. Despite international human rights frameworks guaranteeing equality regardless of gender, race, language, or religion, disparities persist in access to land, property, education, and employment. Therefore, fostering gender equality among students must be both a local and global priority. Gender inequality hinders not only national progress but also the overall human potential of societies, deepening social divisions and slowing down inclusive development. Empirical data from surveys conducted with school directors, teachers, and students indicate that gender-sensitive approaches positively influence the quality of education. The study involved 7 school principals, 120 teachers, and 350 students. The findings suggest that integrating gender awareness into teaching enhances both social-psychological and academic development among students. Ultimately, improving the gender-sensitive teaching and educational system is a prerequisite for building an inclusive society grounded in human rights. Such an approach ensures equal educational opportunities and enhances overall teaching quality. A gender-sensitive perspective in education guarantees that both girls and boys learn in an environment free from stereotypes and discrimination.
The impact of digital technologies on children with learning difficulties
This study examines the influence of digital technologies on the education of children with learning difficulties, emphasizing their effects on academic performance, cognitive engagement, and socio-emotional development. Grounded in Vygotsky’s socio-cultural theory, Piaget’s model of cognitive growth, and the Universal Design for Learning (UDL) framework, the research argues that technology plays a crucial role in fostering inclusive, adaptive, and student-centered learning environments. Tools such as assistive software, interactive whiteboards, and adaptive learning platforms enable teachers to personalize instruction and respond to the diverse needs of learners. The findings suggest that properly integrated digital resources enhance motivation, concentration, and self-confidence by providing multisensory and interactive learning opportunities. Gamified tasks, visual simulations, and speech-to-text technologies support understanding and retention, while collaborative platforms encourage communication and peer interaction. These benefits contribute not only to academic improvement but also to emotional resilience and social inclusion. However, the study also acknowledges significant challenges, including unequal access to digital devices, insufficient digital literacy among educators and parents, and the risk of excessive screen exposure or distraction. Addressing these issues requires comprehensive strategies that balance innovation with ethical responsibility and developmental awareness. In conclusion, the research emphasizes that effective implementation of digital technologies in special and inclusive education must combine pedagogical innovation, continuous teacher training, infrastructural investment, and parental engagement. When used purposefully, digital tools can bridge learning gaps, promote equity, and empower children with cognitive or developmental difficulties to achieve greater independence and lifelong learning success in the digital age.
Project culture of students – future teachers
Contemporary pedagogical science increasingly turns its attention to the issue of developing the project culture of students in pedagogical fields. The significance of this problem arises from the shift in higher education from reproductive models of learning toward practice-oriented and research-based approaches, where project activity occupies a central position. For a prospective teacher, proficiency in project methods becomes not merely a professional necessity but also a criterion of readiness for independent inquiry, pedagogical creativity and innovative thinking. The project culture of students – future teachers represents a combination of knowledge, values, attitudes and skills that ensure the ability to plan, implement and evaluate pedagogical projects aimed at solving educational tasks and fostering the development of learners. It comprises four interrelated components: cognitive, motivational-value, operational and reflective. The formation of project culture requires systematic pedagogical work that integrates both traditional and innovative methods of professional training. Contemporary research demonstrates that the use of Project-Based Learning contributes to the development of independence, critical thinking and responsibility among students. In pedagogical education, project culture performs a dual function: first, it shapes the future teacher’s readiness to participate in educational innovations, and second, it prepares them to apply the project method as a means of teaching schoolchildren. The novelty of the article lies in clarifying the content of the concept “project culture of a future teacher” and identifying the pedagogical conditions for its formation in the process of university training. In the modern context, where education is increasingly oriented toward developing 21st-century competencies, project culture becomes a key factor in the professional self-realization of a teacher. It provides the ability to adapt quickly to change, create new educational practices, work in multidisciplinary teams and effectively solve professional tasks. For a modern teacher, project culture is not only the ability to apply the project method but also a professional mindset shaped by research-based thinking, collaboration and continuous self-development. The formation of this culture in the training process of students in pedagogical specialties is a strategic objective directly influencing the quality of future education and the competitiveness of the national system of teacher preparation. Thus, the article reveals the essence of the project culture of students in pedagogical fields, defines its significance for the professional formation of future teachers and emphasizes the need for a comprehensive system of pedagogical support aimed at developing project competencies.
The global influence of English: the influence of vocabulary on the languages of the world
This article examines the concept of the global lexical influence of the English language. It establishes that English, as the dominant language of international communication, science, and technology, has significantly influenced the vocabulary of many languages around the world. This phenomenon is examined through the analysis of the mechanisms of lexical borrowing, including direct borrowing, loan translation, semantic extension, and phonetic adaptation. The study analyzes the key linguistic, cultural, and technological factors contributing to the global spread of English vocabulary. It identifies the main types and functions of borrowings, highlighting their role in enriching recipient languages. Attention is paid to the sociolinguistic and globalization processes that determine the integration of English lexical elements into other languages. In the era of globalization, English has become not only the language of international communication, science, and commerce, but also the dominant force in shaping the vocabulary of many world languages. The presented article examines the global lexical influence of English, analyzing how and why English words are borrowed and integrated into other languages. It focuses on the mechanisms of lexical borrowing, the social and technological factors that determine the course of this trend, and the linguistic and cultural consequences that result from it. The main mechanism of lexical influence is direct borrowing, through which English words are adopted with little or no change. Words such as “computer", “limit”, "marketing", "blog", and "chat" associated with technology, business, pop culture, and online communication are now widely used in many languages. This phenomenon reflects not only the global dominance of English-speaking economies and technology industries, but also the prestige associated with the English vocabulary in many societies. Another important factor contributing to the lexical spread of English is the globalization of the media. English-language films, television shows, music, and digital content are often viewed around the world without being fully localized. As a result, viewers are often exposed to English vocabulary in entertainment contexts, leading to the subconscious or conscious adoption of these words into everyday conversation. Social media platforms and video-sharing sites further accelerate this process, especially among younger generations who are more likely to confuse English words with words from their native language. Technological innovation also plays a central role. Most of the world's software interfaces, digital tools, and programming environments are built in English or use English vocabulary. As a result, professionals in fields such as information technology, engineering, and science often use English vocabulary, regardless of their native language. This technological reliance reinforces the global spread of English words in professional and academic discourse. However, the spread of English vocabulary is not without controversy. Critics argue that excessive borrowing can threaten linguistic diversity and cultural identity.
Implementation of information and communication technologies in mathematics teaching and its role in interactive learning
The modern educational system is undergoing a transition toward the development and use of information and communication technologies in education. In this field, numerous research studies are being conducted both in Azerbaijan and abroad. With the emergence of computers and their application in educational institutions, the teaching process gradually began to change. According to theory, computerization should not only contribute to the development of students’ personalities and creative abilities but also fundamentally transform the entire educational technology. The implementation of information and communication technologies in education leads to a significant restructuring of the educational process and, as a result, to the development of appropriate methodological support for the use of computer technologies at all levels of education. The information technologies used in mathematics should help students comprehensively master mathematical tools and strive to apply these tools to problems in physics and technology. The current stage of purposeful and consistent reforms in Azerbaijani education sets new and higher requirements for teachers to master modern teaching methods and technologies, as well as for their overall professional and methodological training. In order to prepare teachers who meet these requirements, intensive research is being conducted in higher pedagogical institutions to improve the forms and methods of organizing instruction. These studies can be divided into two groups: the first concerns general problems of teacher training, while the second addresses issues related to teacher preparation in specific subjects. In general, a number of studies have been conducted on teachers’ professional training, the formation of personal qualities in professional activities, and the development of professional and special skills. The problem of improving the quality of teaching mathematical disciplines belonging to the group of fundamental subjects is frequently discussed in modern methodological publications. However, the reasons for students’ low levels of knowledge often remain overlooked; the subjects, courses, and sections that are poorly mastered by students are not identified and no specific teaching methodologies are developed to address these deficiencies. Therefore, the development of teaching methodologies for subjects, courses and sections within courses is considered one of the current issues. All of the above directly applies to the Higher Mathematics course, which is regarded as one of the fundamental mathematical disciplines in the training of mathematics teachers at higher pedagogical institutions. The Higher Mathematics course occupies an important place in the curriculum for future mathematics teachers, as it serves as a foundation for studying other mathematical disciplines, enables a deeper understanding and mastery of these subjects and plays a crucial role in developing students’ general intellectual level and worldview. Higher Mathematics, among the series of mathematical disciplines, is distinguished by its operations with more complex and multifaceted concepts and propositions. By its nature, Higher Mathematics allows for broad generalizations, the derivation of conclusions and the unification of various studied processes into a single form through the use of a system of universal methods and rigorous mathematical concepts that enable the modeling of different processes and their applications across various fields of knowledge. Therefore, improving the methodological system for teaching this discipline is essential. At the same time, it is well known that in recent decades the volume of information has been increasing rapidly. Under such circumstances, the study of new ways and means of enhancing the efficiency of the teaching process aimed at improving the mathematical training of future mathematics teachers remains an important issue to be addressed.
Оцінювання професійних компетенцій ІТ-фахівців за методом 360: концептуальний підхід та практичне застосування
У статті розглядаються концептуальні засади та практичні аспекти оцінювання професійних компетенцій фахівців ІТ-сфери за методом 360°. Зазначено, що стрімкий розвиток цифрових технологій і зростання вимог до якості ІТ-послуг зумовлюють необхідність удосконалення підходів щодо оцінювання персоналу, орієнтованих не лише на технічні знання, а й на різні поведінкові, комунікативні та управлінські компетенції ІТ-фахівця. Метод 360° розглянуто як інструмент комплексного збору зворотного зв’язку від керівників, колег та замовників, що забезпечує багатовимірну оцінку наявних професійних навичок спеціалістів. У роботі обґрунтовано доцільність процесу застосування даного методу в ІТ-компаніях для формування об’єктивного уявлення про сильні сторони та зони для розвитку персоналу. Запропонована модель оцінювання, яка враховує специфіку ІТ-галузі, зокрема роль командної взаємодії, гнучкість мислення, здатність до самонавчання та інноваційного підходу до вирішення завдань. Представлено етапи проведення оцінювання за методом 360°, критерії добору оцінювачів, розробку анкет та алгоритм аналізу результатів. Особливу увагу приділено етичним аспектам і забезпеченню конфіденційності даних. За результатами дослідження визначено переваги впровадження методу 360° у системі управління персоналом ІТ-компаній, серед яких – підвищення точності оцінювання, розвиток культури зворотного зв’язку та підтримка професійного зростання фахівців. Отримані результати можуть бути використані керівниками HR-підрозділів, фахівцями з управління персоналом та дослідниками за напрямом професійного розвитку кадрів для побудови ефективних систем оцінювання компетенцій в ІТ-сфері.
Ставлення викладачів до використання студентами педагогічних спеціальностей нейромережевих технологій у навчанні
У статті представлено результати емпіричного дослідження ставлення викладачів педагогічних спеціальностей до використання студентами нейромережевих технологій в освітньому процесі. Проаналізовано етичні, правові та стратегічні аспекти цифрової трансформації вищої освіти. Дані опитування засвідчили високий рівень зацікавленості педагогів у можливостях ШІ та одночасно виражене занепокоєння ризиками, пов’язаними зі зниженням самостійності студентів, поширенням плагіату, втратою критичного мислення та залежністю від технологій. Більшість викладачів підтримують регулювання використання ШІ на державному та інституційному рівнях і наголошують на необхідності створення методичних рекомендацій, модернізації технічної бази та системної підготовки кадрів. Результати засвідчують, що викладачі розглядають ШІ не як заміну педагогічної діяльності, а як інструмент, здатний оптимізувати рутинні процеси, розширити можливості творчості та підвищити ефективність навчання. Підкреслено ключову роль викладача як суб’єкта контролю, відповідального за перевірку достовірності інформації, отриманої за допомогою нейромереж. Результати дослідження засвідчують, що викладачі педагогічних спеціальностей загалом позитивно ставляться до використання штучного інтелекту в освіті, проте наголошують на необхідності чітких етичних, правових і методичних орієнтирів. Вони очікують від освітніх установ системного регулювання, тобто технічного оновлення, підготовки кадрів, створення рекомендацій і нормативів, що забезпечують відповідальне застосування технологій. Одночасно педагоги виокремлюють низку ризиків: можливе зростання залежності від технологій, падіння академічної самостійності студентів і поширення недоброчесних практик, що підкреслює потребу у зміцненні цифрової етики та медіаграмотності. Попри це, викладачі визнають і значні переваги ШІ: економію часу, розширення можливостей аналізу та підтримку інструментів творчої діяльності. Вони вважають, що контроль над використанням інтелектуальних інструментів має залишатись за людиною, оскільки професійний досвід і критичне судження не можуть бути повністю замінені алгоритмами. Загалом педагогічна спільнота розглядає ШІ як корисного партнера за умови поетапного та етично виваженого впровадження, яке сприятиме розвитку самостійного та критичного мислення майбутніх фахівців. На основі аналізу сформульовано рекомендації для закладів вищої освіти та визначено перспективні напрями подальших наукових досліджень у галузі цифрової педагогіки.
Моделювання місця штучного інтелекту в педагогічній системі (за результатами опитування студентів)
Статтю присвячено дослідженню місця штучного інтелекту у педагогічній системі. Актуальність цього визначена стрімким впровадженням новітніх цифрових технологій в освіту. Проблему сформульовано навколо питання про суб’єктність учасників навчального процесу. Теоретичною основою статті є класичне уявлення про педагогічну систему як систему взаємодії суб’єктів: того, хто навчається, і того, хто навчає. Однак, визначена та вже досягнута здатність штучного інтелекту до самостійного навчання змушує замислитися, яке місце він займе в педагогічній системі вже в найближчий перспективі. Для досягнення мети дослідження було проведено опитування українських студентів соціономічних спеціальностей. Ключові висновки: 92 % опитаних студентів використовують різноманітні нейромережеві технології, причому близько 50 % – щоденно. 77 % переконані, що штучний інтелект не може замінити викладача. Дослідження виявило суперечність у позиціях студентів щодо впливу штучного інтелекту на мислення. Одні пов’язують використання нейромережевих технологій із розвитком мислення, інші – із гальмуванням. Виявлені тренди були співставлені з висновками опитувань американських студентів. Спираючись на дані опитувань, у статті наведено результати моделюванням місця штучного інтелекту в педагогічній системі у двох сценаріях: 1) сценарій 1 – «загальний» (в термінології A. Kaplan та M. Haenlein) штучний інтелект є інтелектуальним помічником та адаптивним інструментом, який оптимізує рутину та дозволяє викладачу зосередитися на взаємодії зі студентами; 2) сценарій 2 – «супер» (в термінології A. Kaplan та M. Haenlein) штучний інтелект виступає як системний архітектор, автономний суб’єкт і каталізатор еволюційних змін. У висновках статті зазначається, що виявлені ризики (залежність від технологій, зниження пізнавальної активності) вимагають від педагогів сприяння у формуванні студентами особистої «дорожньої карти» саморозвитку, у їх становленні як суб’єктів, здатних реагувати на нові цивілізаційні виклики.
The influence of homework in mathematics teaching on the independent activity of primary school pupils
It is known that since the 2008–2009 academic year, subject curricula have been implemented in the primary grades of general education schools in the Republic of Azerbaijan. Up to the present, extensive methodological work has been carried out on textbooks, methodological materials and workbooks prepared on the basis of individual subject curricula. At the same time, certain decisions have been made regarding the implementation of new teaching standards, instructional strategies and assessment mechanisms. All these innovations require primary school teachers to gain new knowledge, skills and habits. As a result, the necessity has arisen to apply new teaching technologies in the process of mathematics education in primary classes. It is also known that, like other subjects, mathematics has its own specific features. Currently, the subject curriculum applied in primary mathematics teaching focuses on developing pupils’ independence, creativity and research abilities. Taking these features into account in the teaching process is very important and essential. It should be noted that the structure of the mathematics subject is organized in such a way that, during the teaching process, pupils’ flexibility of thought increases, cognitive activity becomes more intense and teachers, by giving proper guidance, ensure that pupils fully master mathematical knowledge. In primary mathematics education, a wide range of teaching methods are used. The main purpose of these methods is to engage every pupil in investigation, thinking and exploration. Another important goal is to cultivate pupils’ independence, logical reasoning and the ability to express their opinions on events as citizens with a correct and thoughtful attitude. Taking into account the research conducted by pedagogical and methodological scholars in previous years, we have set as our objective the study of the possibilities and way of organizing pupils’ independent work in primary mathematics education in accordance with the educational policy put forward by the independent State of Azerbaijan. A comprehensive analysis of the research works of the aforementioned authors revealed that the studies ensuring the independence of younger pupils do not fully correspond to the current requirements of the modern era. To achieve such alignment, it has become increasingly important to explore the development and application possibilities of new teaching methods. The objective of the subject curriculum implemented in primary mathematics education is not limited to delivering new knowledge through modern teaching methods but also to showing how to acquire this knowledge independently. Teaching mathematics in primary classes does not merely aim to enrich pupils’ memory with new knowledge but also to promote the regular development of their mathematical thinking, ensuring that they independently acquire and assimilate mathematical knowledge. Most importantly, it focuses on forming knowledge, skills, habits, personal qualities and abilities. As a result, pupils, with the guidance of the teacher, learn to identify cause-and-effect relationships, draw conclusions, conduct analyses and carry out significant and in-depth generalizations. The scientific novelty of the article lies in the fact that it presents a methodological system that enables pupils in primary grades to acquire knowledge independently, both in the comprehension of theoretical material and in creative application. This system contributes to improving the quality of teaching and demonstrates the ways of organizing pupils’ independent work during the educational process.
Формування духовних цінностей у майбутніх фахівців в умовах війни
Глибокі соціальні, духовні й економічні зрушення, що відбуваються в Україні в умовах війни, спонукають до утвердження людини як найвищої соціальної цінності. Держава потребує фахівців нового зразка – інтелектуальних, креативних, цілеспрямованих, динамічних, з високими духовними потребами. Формування і збереження єдиної, сучасної нації ґрунтуватиметься на утвердженні принципів духовності, розвитку та збереження культурної спадщини України. Особливі вимоги постають перед закладами освіти, які мають виховувати молодь на найвищих зразках загальнолюдської моралі, на основі національно-патріотичних та духовних цінностей, формувати у неї нове планетарне мислення. Надмірна інтелектуалізація сприяла забуванню духовних основ. Аналіз проблеми формування духовних цінностей свідчить про те, що це є одним із пріоритетних напрямів освітньої системи ХХІ століття. Вищі заклади світи за своїм статусом зобов’язані не тільки професійно готувати дипломованих фахівців, а й виховувати духовно розвинених громадян. Таке взаємовигідне поєднання можна вважати одним із найважливіших чинників оновлення духовних цінностей. Фахівець нового зразка має володіти цілим спектром соціокультурних навичок. Практична реалізація визначеного завдання залежить, насамперед, від загальної культури фахівця, здатного вільно орієнтуватися в соціальних і природних умовах, розуміти особливості розвитку культури, оволодівати науковою інформацією. Професіонал фахівець у галузі освіти має глибоко усвідомлювати місце й роль освітніх процесів і систем у світовому культурному просторі, поєднувати глибокі фундаментальні теоретичні знання й практичну підготовку.
Application of the 5E model in the teaching of Azerbaijani geography and its comparative analysis based on international experience
In recent years, the strengthening of constructivist approaches in education, particularly methods aimed at enhancing pupils’ active participation and research skills, has increased the focus on the 5E model. Structured around the sequence “Engage–Explore–Explain–Elaborate–Evaluate” the core principle of this model is not to deliver knowledge in a ready form but to enable the pupil to discover and apply it step by step. International studies show that the 5E approach enhances key competencies such as critical thinking, problem solving, knowledge transfer and motivation. In Azerbaijani education, this model was first introduced in the 2023–2024 academic year in grade 6 geography textbooks. What draws attention here is that in grade 6, Azerbaijani geography was structured according to the entire unit based on the 5E model, whereas in grade 7, it is applied to separate topics within the unit. This feature demonstrates the practical adaptation of the 5E model to local needs within the context of the Azerbaijani curriculum. The article presents the theoretical framework of the 5E model and provides a comparative analysis based on the experiences of the United States, Finland, Singapore and Türkiye. At the same time, observations conducted on the new Azerbaijani geography textbooks show that the implementation of the model creates conditions for the practical use of knowledge through deepening tasks aimed at Azerbaijani geography, starting from learning global concepts. Since the teaching of geography has an integrative nature connected with both natural and social sciences, research-oriented and practice-based approaches are particularly important in its instruction. At present, many developed countries apply modern pedagogical technologies in geography lessons that stimulate pupils’ active learning. For example, since 2016, Finland’s general education curriculum has transitioned to phenomenon-based learning (PhenoBL), where pupils study real-world topics from interdisciplinary perspectives. In Singapore, the geography curriculum is based on the methodology called the “Geographical Inquiry Process” which emphasizes the inquiry-based approach as a “signature pedagogy” at all grade levels. Reforms carried out in these countries show that modern geography teaching focuses less on memorizing facts and more on developing pupils’ skills in conducting research, working with maps and data, making decisions and solving problems. In the Azerbaijani education system, as a result of recent curriculum reforms, the objectives and tasks of the geography subject have been redefined, emphasizing aspects such as “viewing the world from a local perspective, forming a global worldview, and fostering the concept of sustainable development”. To achieve these objectives, it is necessary to apply interactive and research-oriented methods in the teaching process. The 5E model provides a learning framework that meets these requirements and takes into account both the local context (e.g., Azerbaijani geography) and the global one. However, the implementation of the 5E model at the school level in Azerbaijan is still a new development and its first large-scale example can be observed in the grade 6 and grade 7 geography textbook sets introduced in the 2023–2024 academic year. Therefore, studying the 5E model in terms of content and methodology, comparing it with international experience and developing strategies for its application in the national context represent a relevant scientific and methodological issue. This research also presents a methodological approach developed by the author and demonstrates that the application of the 5E model at the unit level allows both efficient time management and deeper understanding of the topics. Based on the results, it is emphasized that teacher training, resource provision and consistency in textbook-methodological materials are of particular importance for the broad and systematic implementation of the model.