Bulletin of Postgraduate education: Ser. «Social and Behavioral Sciences; Management and Administration». Updated
New socio-economic and political relations that are developing in Ukraine significantly affect all spheres of life, including education. One of the priorities is ensuring the quality of education. Particular attention is paid to the issues of socio-psychological features of the development of the economy, psychology, and public administration. The collection considers precisely such problems. The collection is of interest to heads of educational institutions, methodologists, civil servants and scientists, teachers and students of postgraduate education institutions.
SIHE «University of Educational Management»
Когнітивно-рефлексивні стратегії саморегуляції та професійного зростання викладача: потенціал когнітивно-поведінкового підходу
У статті розглянуто когнітивно-рефлексивні стратегії саморегуляції як психологічний ресурс розвитку професійної автономності викладача закладу вищої освіти. Здійснено теоретико-методологічний аналіз сучасних підходів до вивчення автономності, саморегуляції та когнітивно-рефлексивних процесів у професійній діяльності педагога. Визначено, що у межах мотиваційно-потребового, гуманістичного, когнітивно-поведінкового, соціально-когнітивного, рефлексивно-практичного та суб’єктно-вчинкового підходів автономність розглядається як інтегральна характеристика зрілої особистості викладача, що ґрунтується на усвідомленості, відповідальності та внутрішній мотивації. Теоретично обґрунтовано потенціал когнітивно-поведінкового підходу у моделюванні когнітивно-рефлексивних стратегій саморегуляції. Наведено ключові механізми когнітивно-поведінкової моделі (когнітивна реструктуризація, самоспостереження, поведінкові експерименти, емоційна регуляція, розвиток психологічної гнучкості) та запропоновано чотирирівневу модель саморегуляції «4S»: усвідомити, структурувати, змінити, підтримати. Показано, що застосування цих стратегій сприяє формуванню метакогнітивної обізнаності, емоційної стійкості, ініціативності й самоефективності викладача. Доведено, що когнітивно-поведінковий підхід може слугувати теоретико-методологічною основою для розвитку професійної автономності у вищій освіті, оскільки поєднує рефлексивне осмислення професійного досвіду з практичною саморегуляцією поведінки. Визначено перспективи подальших досліджень, пов’язані з емпіричною перевіркою ефективності КПТ-орієнтованих програм професійного розвитку та створенням цифрових інструментів підтримки рефлексивного навчання викладачів
Батьківська участь як чинник демократизації освітнього середовища
Стаття присвячена аналізу батьківської участі як важливого чинника демократизації освітнього середовища в контексті сучасних реформ в Україні. Підкреслюється, що активне залучення батьків до освітнього процесу сприяє формуванню довіри, відкритості, взаємоповаги та спільної відповідальності між школою, сім’єю й громадою. Теоретичні підходи до аналізу проблеми ґрунтуються на ідеях партнерства та громадянської участі, які дозволяють розглядати школу як відкриту систему взаємодії. У статті представлено результати емпіричного дослідження, проведеного з використанням авторської онлайн-анкети, які демонструють позитивні кореляції між рівнем інформованості батьків, відкритістю школи до діалогу, довірою та якістю взаємодії. Показано, що змістовна та відповідальна участь батьків у прийнятті рішень, плануванні й оцінюванні освітніх процесів є важливою умовою розвитку демократичної культури школи. Водночас виявлено недостатній рівень волонтерської активності, що вказує на потребу у створенні сприятливих умов для розширення громадянської участі у шкільному середовищі. Актуальність дослідження визначається потребою переосмислення ролі батьків як активних суб’єктів освітнього процесу, здатних впливати на його якість і спрямованість. Демократизація освіти розглядається як формування взаєморозуміння, поваги до прав усіх учасників і готовності до спільного прийняття рішень. Нормативно-правову основу участі батьків становлять положення Закону України «Про освіту» та Концепції Нової української школи, які наголошують на важливості взаємодії школи, родини та громади у створенні відкритого, інклюзивного й справедливого освітнього простору.
Ментальне здоров’я здобувачів вищої освіти: потреба у збереженні в умовах війни
У статті здійснено теоретичний аналіз проблеми збереження ментального здоров'я здобувачів вищої освіти в умовах воєнного стану. Розкрито сутність ментального здоров'я як інтегральної характеристики особистості, що забезпечує психологічне благополуччя, здатність до ефективного функціонування та реалізації власного потенціалу. Проаналізовано основні методологічні підходи до розуміння ментального здоров'я, визначено його структурні компоненти та критерії. Особливу увагу приділено аналізу специфічних психологічних викликів, з якими стикаються здобувачі вищої освіти в умовах війни. Обґрунтовано, що студентська молодь є особливо вразливою категорією населення через багатофакторність стресового навантаження: до типових для студентського віку стресорів додаються екстремальні воєнні чинники. Детально охарактеризовано основні категорії викликів для ментального здоров'я студентів: безпосередня загроза життю та фізичній безпеці, травматичний досвід та його психологічні наслідки, вимушене переміщення та втрата стабільності, трансформація освітнього процесу та академічні виклики, руйнування соціальних зв'язків, економічні труднощі, невизначеність майбутнього та порушення життєвого планування. Окремо розглянуто специфічні виклики для студентів-психологів, які одночасно є суб'єктами впливу воєнного стресу та майбутніми фахівцями з надання психологічної допомоги. Обґрунтовано роль та відповідальність закладів вищої освіти як інституційних центрів психологічної підтримки студентської молоді в умовах війни. Детально описано основні напрями діяльності закладів вищої освіти щодо збереження ментального здоров'я здобувачів освіти: створення психологічно безпечного освітнього середовища, психологічна діагностика та моніторинг, індивідуальне психологічне консультування, групові форми психологічної роботи, психологічна просвіта та розвиток навичок самодопомоги, розвиток ресурсів та захисних факторів ментального здоров'я, інтеграція цифрових ресурсів підтримки, формування культури звернення за психологічною допомогою, особливі вимоги до підготовки майбутніх психологів.
Використання гарденотерапії для зниження рiвня тривожностi та пiдвищення стресостiйкостi жiнок в умовах війни
У даній науковій роботі представлено результати досліджень щодо використання технік гарденотерапії для зниження рівня тривожності та підвищення рівня стресостійкості жінок в умовах війни, а також описано особливості застосування гарденотерапії для формування психологічної резильєнтності. Доведено, що застосування вправ гарденотерапії має великий потенціал у рамках роботи з жінками, що зазнали впливу стресів та потребують психологічної допомоги. Сутність даної методики полягає в тому, що особи, які мають схильність до проявів високого рівня психічного напруження, можуть отримувати хорошу релаксацію при взаємодії із рослинами. У рамках реалізації гарденотерапії клієнтки отримують не лише активізацію емпатії та емоційне розвантаження, але також ерготерапевтичний і фізіотерапевтичні ефекти, оскільки відбувається певне фізичне навантаження у процесі гарденотерапевтичних занять. Завдяки дії гарденотерапії стає можливим знизити рівень стресу, тривожності та депресії, дані психокорекційні техніки сприяють розвитку уважності, концентрації, мозкової активності, стимуляції моторики, підтримці соціалізації, відновленню після хвороб або травм. Значна перевага гарденотерапії полягає у високому рівні екологічності даної методики. Доведено ефективність гарденотерапії саме для жінок в умовах війни. Встановлено, що гарденотерапія спияє зняттю емоційної напруги, а це дозволяє більш адекватно і повно реалізовувати наявні у них здібності. Гарденотерапія має переваги для психічного здоров’я, і для жінок вона може бути особливо корисною через поєднання фізичної активності, творчості та емоційного контакту з природою. Основними ефектами є зниження рівня стресу та тривожності. Робота з рослинами уповільнює ритм, знижує рівень кортизолу, допомагає відновити відчуття стабільності. Заняття гарденотерапією сприяють поліпшенню настрою. Контакт із зеленими рослинами та квітами стимулює вироблення серотоніну й дофаміну. Спостереження за ростом і цвітінням створює відчуття результату власних зусиль, це особливо підтримує в періоди, коли жінка може відчувати втому чи виснаження від щоденних ролей. Догляд за рослинами створює підтримку жіночої ідентичності та креативності, розвитку естетичного смаку і відчуття гармонії.
Dancing with swarms: eco-centered psychological facilitation and the future of learning
This paper explores the convergence between swarm intelligence principles, stigmergic coordination, and Eco-Centered Psychological Facilitation (ECPF) as a transformative framework for reimagining education and psychology in the posthuman age. Drawing on recent research in collective intelligence, distributed cognition, stigmergic coordination, and AI-mediated learning environments, it argues that psychological and educational facilitation should be reconceptualized as ecological tuning—the artful creation of rhythmic, spatial, and relational conditions that enable emergent self-organization through environmental traces. The concept of stigmergy—coordination through traces left in the environment—provides a concrete mechanism for understanding how collective intelligence emerges in educational settings. Through an integration of insights from complexity science, urban morphogenesis, posthumanist philosophy, and ethical AI frameworks, this study outlines comprehensive design principles for hybrid human-AI learning environments where participants actively "stigmergize" meaning through iterative trace-making. It proposes an ecological ethics of minimal intervention combined with metacommunicative awareness as the foundation for psychological and educational transformation, positioning the facilitator as a conductor of temporal rhythms, keeper of stigmergic traces, and cultivator of collective reflexivity. The implications extend beyond traditional pedagogical boundaries, suggesting new possibilities for understanding human development, collective intelligence, and the co-evolution of human and artificial cognitive systems in educational contexts through the lens of stigmergic self-organization.
Особливості психологічного благополуччя представників органів місцевого самоврядування залежно від рівня конструктивного опору
У статті презентовано результати емпіричного дослідження особливостей психологічного благополуччя представників органів місцевого самоврядування залежно від їхнього рівня конструктивного опору, що забезпечує конструктивне розв’язання актуальних проблем професійної діяльності у взаємодії з іншими людьми. За результатами емпіричного дослідження виявлено в цілому недостатній рівень психологічного благополуччя для значної кількості (близько двох третин) представників органів місцевого самоврядування. Констатовано статистично значущі відмінності (р < 0,05; р < 0,01) у проявах психологічного благополуччя залежно від статі: жінки характеризуються вищими його показниками, ніж чоловіки-представники органів місцевого самоврядування (ОМС); віку: з віком показники психологічного благополуччя представників ОМС чоловічої статі стають нижчими, особливо у тих, хто досяг 60 років і більше; стажу роботи в ОМС, зі збільшенням якого, насамперед, у фахівців – осіб чоловічої статі показники психологічного благополуччя стають нижчими; місця проживання: значні відмінності у показниках психологічного благополуччя представників ОМС різної статі, які проживають у місті, натомість незначні розбіжності у показниках досліджуваного феномену для тих, хто проживає у селі. Виявлено недостатній рівень здатності до конструктивного опору у значної кількості (фактично три чверті) досліджуваних представників органів місцевого самоврядування. Примітно, що у фахівців чоловічої статі високий рівень такого опору практично відсутній. При цьому за результатами дисперсійного аналізу констатовано прямий зв'язок рівня конструктивності опору з психологічним благополуччям досліджуваних фахівців: чим вище рівень опору, тим кращими є показники психологічного благополуччя (р < 0,01). На основі установлених результатів зроблено висновок про доцільність теоретичного обґрунтування, розроблення та впровадження спеціальної програми, спрямованої на розвиток здатності представників органів місцевого самоврядування до конструктивного опору як важливої умови забезпечення їхнього психологічного благополуччя
Когнітивно-афективна складова моделі психологічної готовності фахівців соціальної сфери до партнерства
У статті здійснено теоретичне обґрунтування когнітивно-афективної складової як ключового структурного елементу моделі психологічної готовності фахівців соціальної сфери до партнерства на рівні громади. Актуальність дослідження зумовлена соціальними викликами, які вимагають від фахівців високої адаптивності, емоційної компетентності, когнітивної гнучкості та здатності до ефективної міжособистісної взаємодії в умовах міжсекторального співробітництва. Виокремлено, що саме когнітивно-афективна сфера дозволяє забезпечити баланс між емоційною стабільністю та здатністю до конструктивного прийняття рішень у стресових ситуаціях, що є визначальним для підтримки довіри, взаємоповаги та ефективної командної динаміки. У роботі проаналізовано сучасні наукові підходи до розуміння когнітивної та афективної складових у структурі професійної готовності, а також виокремлено ключові характеристики, що визначають її вплив на партнерську взаємодію: емоційну саморегуляцію, емпатію, рефлексивність, стресостійкість та емоційну відкритість. Теоретичною основою виступили положення когнітивної психології, теорії емоційного інтелекту, моделі психологічної безпеки та гнучкого управління. Запропонована авторська концептуалізація когнітивно-афективної складової психологічної готовності дозволяє глибше зрозуміти внутрішні механізми ефективної взаємодії фахівців у соціальному партнерстві. Модель акцентує увагу на важливості розвитку емоційної компетентності не як ізольованої риси, а як динамічного процесу, тісно пов’язаного з когнітивною рефлексією. Зазначено, що інтеграція таких компонентів забезпечує не лише особистісну ефективність, а й підвищує якість міжінституційної взаємодії. Сформульовано перспективні напрями подальших емпіричних досліджень і практичного впровадження моделі у програмах професійного розвитку кадрів соціальної сфери.
Специфіки діяльності викладача ІТ-технологій у закладах вищої освіти
У статті розглядається специфіка професійної діяльності викладача інформаційних технологій у закладах вищої освіти України в контексті стрімкого розвитку ІТ-галузі, цифровізації освітнього простору та зростаючих вимог ринку праці до компетентностей випускників. Проаналізовано методичні особливості викладання ІТ-дисциплін, зумовлені швидким оновленням технологій, практико-орієнтованим характером навчання, необхідністю використання спеціалізованого програмного забезпечення та тісною інтеграцією з індустрією. Визначено та систематизовано ключові компетентності сучасного викладача ІТ-технологій, включаючи професійно-технічну, педагогічну, цифрову, комунікативну, дослідницьку, організаційно-управлінську та рефлексивну компетентності. Особливу увагу приділено системі необхідних soft skills: емоційному інтелекту, адаптивності, критичному мисленню, тайм-менеджменту, командній роботі, креативності, стресостійкості, лідерству та міжкультурній компетентності. Обґрунтовано критичну важливість розвитку м'яких навичок поряд з технічною експертизою для ефективної викладацької діяльності в динамічному середовищі ІТ-освіти. Обґрунтовано необхідність безперервного професійного розвитку викладача через постійне навчання, участь у професійних спільнотах, наукову діяльність, вдосконалення педагогічної майстерності та міжнародну співпрацю. Дослідження базується на комплексному використанні теоретичних методів (аналіз, синтез, систематизація, порівняльний аналіз, моделювання) та емпіричних методів (анкетування, інтерв'ювання, спостереження, вивчення педагогічного досвіду). Результати дослідження враховують специфіку української системи вищої освіти, сучасні тенденції цифровізації та виклики воєнного часу. Стаття має практичну цінність для викладачів ІТ-дисциплін, адміністрації закладів вищої освіти, розробників освітніх програм та дослідників проблем педагогіки вищої школи.
Розвиток логістичних мереж в Україні: можливості, які відкриває досвід Європейського Союзу
У статті розглядаються досвід та основні тенденції розвитку логістичних мереж Європейського Союзу, перспективи інтеграції української логістики до європейського економічного простору в умовах цифрової трансформації. Інтеграція до європейських ланцюжків постачань – не лише технічне, а й інституційне, правове, економічне, геополітичне завдання, яке обумовлює стійкість, резільентність української економічної системи в умовах міжнародної небезпеки. Повномасштабна агресія росії проти України, руйнування інфраструктури та блокування морських портів спричинили не лише потребу відновити, а й перебудувати на нових принципах всю логістичну мережу країни, з урахуванням євроінтеграціїного руху, що відбувається в умовах цифрової трансформації. Сьогодні логістика перестала бути просто рухом вантажів і транспорту: вона стає комплексною системою управління потоками інформації, ресурсів і технологій. Цифровізація процесів у логістиці дозволяє ефективно взаємодіяти між суб’єктами ринку, оптимізувати маршрути, зменшувати транзакційні витрати, підвищувати прозорість та безпеку. Ринкові економічні відносини, які формуються у значній мірі в умовах невизначеності і нестійкості навколишнього середовища, потребують високоефективних засобів і методів управління господарчою діяльністю. Традиційні концепції і підходи в управлінні вже себе не виправдовують. Одним із найбільш прогресивних науково-прикладних напрямів є логістика, яка є важливою складовою системи управління в економіці. Проблеми, з якими зіштовхнулась українська економіка, а зокрема і логістика, з початку повномасштабного військового вторгнення, були з першого дня шоком для всіх підприємств в Україні. Вони потребують свого розв’язання. Також важливим для української держави було набуття статусу офіційного кандидата на членство в Європейському Союзі (Україна 28 лютого 2022 року подала заявку на вступ з метою поступової інтеграції в єдиний ринок ЄС, а Європейська рада 23 червня 2022 року надала Україні статус кандидата на вступ до Європейського Союзу). Саме тому питання адаптації економіки України в умовах змін і кризових ситуацій, використання досвіду ЄС для побудови сучасних логістичних мереж, подальший розвиток цифровізації є дуже важливими і актуальними
Організаційно-економічні аспекти управління інтелектуальною власністю підприємств
У статті розглянуто проблему управління інтелектуальною власністю підприємств. Удосконалення процесів управління нею стосовно організаційних і економічних аспектів ефективно сприятиме розвитку не тільки інтелектуального потенціалу підприємств, а їх інтенсивному розвитку у цілому. Визначено мету дослідження, яка полягає у вивченні організаційно-економічних аспектів управління інтелектуальною власністю та формуванні системи індикаторів для оцінки ресурсів, процесів та результатів, пов’язаних зі створенням та результативністю використання об’єктів інтелектуальної власності. Окреслено низку завдань, які мають бути вирішені для досягнення поставленої мети: аналіз наукових праць стосовно організаційних та економічних аспектів управління інтелектуальною власністю, надання пропозицій щодо удосконалення його окремих процесів для прийняття ефективних управлінських рішень, вдосконалення системи оцінки результативності використання інтелектуальної власності для забезпечення ефективної діяльності підприємств та досягнення ними цілей. Розглянуто ланцюг процесів створення та використання об’єктів інтелектуальної власності, беручи до уваги сукупність умов і ресурсів, які для цього використовуються. Обгрунтовано необхідність інвестування в людський капітал і потенціал та визначено низку чинників, які стримують цей процес. Окреслено наслідки відсутності індикаторів, які оцінюють результативність використання інтелектуальної власності та її відповідність очікуванням (цілям) менеджменту. Вперше розроблено модель оцінки корисності інтелектуальної власності, до якої запропоновано включити систему індикаторів, а саме індикатори, що характеризують наявність, стан і активність формування всіх необхідних ресурсів; індикатори, що характеризують умови створення та відновлення ресурсів; індикатори, які характеризують наявні об’єкти інтелектуальної власності; індикатори для оцінки умов створення об’єктів інтелектуальної власності; індикаторb для оцінки результатів створення і використання об’єктів інтелектуальної власності; економічні індикатори для оцінки результатів діяльності підприємства після використання, індикатори для оцінки корисності об’єктів інтелектуальної власності через впливовість їх на досягнення цілей. До моделі включено систему цілей підприємства. Запропоновано оцінювати корисність об’єктів інтелектуальної власності для досягнення цілей через показник ступеня покриття. Окреслено низку нових організаційних підходів для успішної реалізації запропонованої моделі.
Контент-аналіз застосування принципів належного врядування у стратегіях розвитку міських територіальних громад з адміністративними центрами в містах – обласних центрах України
У статті представлено результати дослідження щодо встановлення ступеня орієнтації стратегій розвитку територіальних громад з адміністративними центрами в містах обласних центрах на реалізацію принципів належного врядування. Гіпотезою даного дослідження є припущення, що застосування принципів належного врядування у стратегічних документах розвитку територіальних громад свідчить про стратегічну орієнтацію відповідної діяльності. Визначено рівень застосування принципів належного врядування у стратегіях розвитку міських територіальних громад з адміністративними центрами в містах – обласних центрах України. Використано метод контент-аналізу текстів стратегій розвитку 15 міських територіальних громад України. Зокрема здійснено пошук і підрахунок частоти згадувань термінів, які за своїм змістом відповідають принципам належного врядування. Це дало змогу кількісно оцінити їх представленість та визначити домінантні напрями стратегічного планування розвитку територіальних громад. Зроблено висновок, що для України на нинішньому етапі доцільно передбачити імплементацію принципів належного врядування передусім у нормативні документи. У такому разі органи місцевого самоврядування будуть обов’язково враховували їх у своїй діяльності. Встановлено, що лідером в орієнтації на належне врядування у стратегічному вимірі є Кропивницька, Луцька та Ужгородська територіальні громади. Найменше згадувань термінології належного врядування у Львівській, Хмельницькій та Черкаській стратегіях. Найчастіше у стратегіях розвитку територіальних громад використовується терміни «ефективність», «інноваційність», «сталий розвиток», «представництво та участь». Найменше згадуються такі принципи: етична поведінка, зворотний зв’язок та чутливість, прозорість, компетентність та спроможність, права людини, культурне різноманіття та соціальна згуртованість, підзвітність. Ці принципи потребують більшої уваги в місцевому врядуванні. Дослідження принципів належного врядування за допомогою контент-аналізу розвиває методологічний інструментарій для аналізу та вдосконалення стратегічних документів. Визначено, що подальші дослідження в даному напрямі мають стосуватися аналізу діяльності вітчизняних органів місцевого самоврядування щодо практичної реалізації принципів належного врядування, в тому числі за міжнародною допомогою.
Інституційна структура управління музичною індустрією
Статтю присвячено проблемі формування ефективної інституційної структури публічної політики у сфері розвитку музичної індустрії в Україні. Встановлено, що сучасний стан характеризується фрагментарністю інституційної взаємодії, значна частина індустрії, пов’язана з популярною та сучасною культурою, залишається поза увагою державних органів. Представлено авторське бачення побудови моделі, у межах якої взаємодіють органи державної влади, місцевого самоврядування, спеціалізовані агентства, професійні спілки, громадські організації та приватні учасники музичного ринку. Проаналізовано діяльність Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, Державного агентства з питань мистецтв та мистецької освіти, органів місцевого самоврядування, парламентських комітетів, а також культурних установ – філармоній, театрів, музичних академій і консерваторій. Визначено ключові функції цих інституцій у забезпеченні розвитку музичної сфери, серед яких стратегічне планування, фінансування, організація освітнього процесу, збереження спадщини, популяризація національної музики, міжнародна співпраця. Підкреслено необхідність створення центрального органу виконавчої влади, здатного координувати діяльність усіх задіяних сторін, забезпечувати комунікацію з представниками музичної індустрії, формувати державну політику та реалізовувати цільові програми. Наголошено на доцільності заснування єдиного державного органу колективного управління для регулювання питань авторського права, виплати роялті та ведення реєстру використання музичних творів. Акцентовано увагу на перспективності ширшого залучення приватного сектора, зокрема лейблів, продюсерських центрів, студій звукозапису та інді-артистів, що сприятиме зміцненню ринку та розвитку конкурентоспроможного музичного продукту. У підсумку доведено, що створення цілісної інституційної структури з координуючим органом забезпечить системність публічної політики у сфері музичної індустрії, сприятиме збереженню національної музичної спадщини, підвищенню рівня культурної ідентичності та інтеграції України у світовий культурний простір.
Періодизація становлення та розвитку організаційно-правового забезпечення інформаційної безпеки в енергетичній сфері в Україні
У публікації наведено результатами дослідження щодо попереднього аналізу сучасного стану проблемних питань організаційно-правового забезпечення інформаційної безпеки в енергетичній сфері. Окреслено періодизацію становлення та розвитку організаційно-правового забезпечення інформаційної безпеки в енергетичній сфері в Україні на основі значимих правових подій. За зібраними даними проаналізовано тенденції розвитку організаційно-правового забезпечення інформаційної безпеки в енергетичній сфері в Україні як об’єкта публічного регуляторного впливу. Виявлено значимі правові події, визначено особливості та дієві фактори за періодами. Військова агресія Російської Федерації стала додатковим каталізатором змін та управлінських дій у цій сфері, внаслідок реалізації нових нормативно-правових актів України, обумовлених цією агресією. Майбутній розвиток організаційно-правового забезпечення інформаційної безпеки в енергетичній сфері в Україні пов'язаний із інтеграцією з міжнародними стандартами (міжнародні стандарти ISO/IEC у сфері інформаційної безпеки, європейська директива NIS2 Directive). Представлені результати досліджень є початковою ланкою в обґрунтування теоретико-методологічних засад організаційно-правових механізмів та інструментів забезпечення інформаційної безпеки в енергетичній сфері в Україні.
Впровадження проєктного підходу в управління розвитком територіальних громад відповідно до стандартів та досвіду Європейського Союзу
У статті досліджено необхідність впровадження проєктного підходу в управління розвитком територіальних громад в Україні відповідно до стандартів та досвіду Європейського Союзу (ЄС). Проаналізовано наукові підходи до визначення сутності проєктного управління в публічній сфері, узагальнено основні тенденції його розвитку в контексті реформи з децентралізації. Визначено, що проєктно-програмна модель управління є дієвим інструментом забезпечення результативності, прозорості та підзвітності діяльності органів місцевого самоврядування, а також підвищення ефективності стратегічного бюджетування та ефективного використання міжнародної технічної допомоги. Досліджено нормативно-правову та інституційно-адміністративну бази ЄС та України у сфері застосування проєктного підходу до місцевого розвитку. Зокрема, проаналізовано основні методології, підходи та інструменти управління проєктами в публічній сфері, а також принципи нового публічного менеджменту, належного врядування та сталого розвитку, а також концепцію багаторівневого врядування. Визначено основні напрями адаптації цих стандартів до української практики, а саме: гармонізація нормативно-правових процедур, розвиток інституційної спроможності та кадрового потенціалу, цифровізація управлінських процесів, розбудова партнерства у форматі багаторівневого врядування, а також впровадження інноваційних механізмів фінансування проєктів місцевого розвитку. Обґрунтовано, що інтеграція європейських принципів проєктного менеджменту в систему публічного управління України сприятиме підвищенню ефективності реалізації стратегій розвитку територіальних громад, зміцненню інституційної спроможності органів місцевої влади та формуванню нової управлінської парадигми, орієнтованої на результат і сталий розвиток.
Модернізація діяльності Навчально-наукового інституту менеджменту та психології Державного закладу вищої освіти «Університет менеджменту освіти» НАПН України як управлінська умова підготовки компетентних фахівців нової формації
У статті досліджуються теоретичні засади та практичні аспекти модернізації діяльності Навчально-наукового інституту менеджменту та психології (ННІМП) Державного закладу вищої освіти «Університет менеджменту освіти» (ДЗВО «УМО») Національної академії педагогічних наук України (НАПН України) як управлінської умови підготовки компетентних фахівців нової формації в сучасних умовах трансформаційних змін та викликів сучасності. Розглядаються пріоритетні напрями розвитку ННІМП в контексті неперервної освіти – оновлення змісту та структури вищої освіти, створення системи забезпечення та управління її якістю, досягнення її конкурентоздатності як завдання державного управління, що мають супроводжувати її модернізацію в сучасних умовах реформування освітньої галузі України. Представлено структуру ННІМП, кадровий потенціал, динаміку контингенту здобувачів вищої освіти за рівнями (бакалавр, магістр, доктор філософії), результати вступної кампанії, рейтингові показники та систему забезпечення якості освіти й освітньої діяльності. Висвітлено освітньо-професійні та освітньо-наукові програми, підготовку іноземних громадян, розвиток наукового потенціалу, пріоритетні напрями наукових досліджень і прикладних розробок. Проаналізовано участь науковців Інституту у всеукраїнських і міжнародних науково-практичних заходах, спрямованих на реагування на виклики, зумовлені сучасними кризовими умовами для освіти й суспільства. Охарактеризовано результати освітньої, наукової та науково-організаційної діяльності ННІМП за 2020–2024 роки, розвиток науково-інформаційної діяльності, а також окреслено перспективи подальшого розвитку ННІМП з урахуванням сучасних тенденцій реформування вищої освіти, реалізації Стратегії розвитку Університету та Стратегії розвитку НАПН України. Закцентовано увагу на концептуальних основах модернізації, проаналізовано європейський досвід управління та можливості його адаптації в українських реаліях. Визначено основні напрями модернізації та головні пріоритетні завдання ННІМП на сучасному етапі реформування вищої освіти.
Формування державної освітньої політики щодо трансформації професійної підготовки та професійної діяльності жінок в Україні в умовах війни і повоєнний період
У статті розглянуто основи формування державної освітньої політики щодо трансформації професійної підготовки та професійної діяльності жінок в Україні в умовах війни і повоєнний період та запропоновано відповідні механізми її реалізації. Визначено пріоритетні напрями регулювання ринку праці та зайнятості жінок, їх професійної підготовки та професійної діяльності в умовах війни і повоєнний період. Наголошено на необхідності розроблення механізму удосконалення ринку праці та зайнятості жіночого населення в Україні в умовах воєнного стану та у поствоєнний період на загальнодержавному, регіональному та місцевому рівні. При цьому особливої уваги заслуговує узгодження та реалізація стратегічних рішень, здатних забезпечити регулювання ринку праці та зайнятості населення в цілому, покращення якості трудового потенціалу, а також розширення сегментів інноваційної зайнятості та забезпечення збалансованості ринку праці та освітніх послуг, враховуючи значну кількість жінок, які стають головними годувальницями сімей, інтегруються в нові професійні сфери або повертаються до роботи після перерви, спричиненої війною. Закцентовано увагу на концептуальних основах модернізації професійної підготовки та професійної діяльності жінок в Україні, організації діяльності профорієнтаційних служб і центрів професійної кар’єри, запобіганні масовому безробіттю та трудовій міграції. Визначено основні напрями професійної підготовки та професійної діяльності жінок в Україні та головні пріоритетні завдання закладів та установ освіти на сучасному етапі реформування професійної освіти і навчання в Україні. Проаналізовано європейський досвід та можливості його адаптації в українських реаліях.