Bulletin of Postgraduate education: Ser. «Social and Behavioral Sciences; Management and Administration». Updated
New socio-economic and political relations that are developing in Ukraine significantly affect all spheres of life, including education. One of the priorities is ensuring the quality of education. Particular attention is paid to the issues of socio-psychological features of the development of the economy, psychology, and public administration. The collection considers precisely such problems. The collection is of interest to heads of educational institutions, methodologists, civil servants and scientists, teachers and students of postgraduate education institutions.
SIHE «University of Educational Management»
Основні підходи до проблеми попередження адиктивної поведінки
У статті розглядаються основні підходи до попередження адиктивної поведінки серед підлітків та молоді. Теоретичне осмислення адиктивної поведінки передбачає її визначення та систематизацію ознак, таких як залежність від речовин або поведінки, перепади настрою, скритість, невиконання соціальних обов’язків та правові проблеми. Як одна з форм девіантної поведінки, вона має потенційно деструктивний характер, впливаючи не лише на індивідуальний розвиток особистості, а й на соціальну та культурну динаміку суспільства в цілому. Проаналізовано соціально-психологічний підхід, що спрямований на усунення умов ризику, формування адаптивних якостей особистості та виховання соціально прийнятної поведінки; профілактичний підхід у навчальному середовищі, який забезпечує розвиток соціально-емоційних навичок, підготовку педагогів та участь родини й громади; здоров’язберігаючий підхід, що акцентує увагу на формуванні навичок здорового способу життя та розвитку фізичної, психологічної та соціальної стійкості; комплексний підхід, який інтегрує всі попередні стратегії, забезпечуючи системність, безперервність та ефективність профілактичних заходів. Визначено, що адиктивна поведінка, яка включає залежність від психоактивних речовин, азартних ігор, інтернету та інших деструктивних дій, є серйозною соціальною проблемою. Вона негативно впливає на фізичне, психологічне та соціальне благополуччя особистості. Тому питання попередження адиктивної поведінки набуває актуальності у психології та освіті. Підкреслено, що застосування інтегрованих методів профілактики дозволяє формувати стійкі життєві компетенції та здорову поведінку молоді, що є ключовим фактором запобігання адиктивним проявам у суспільстві.
Розвиток лідерських якостей майбутніх фахівців у процесі навчання в закладах вищої освіти
Статтю присвячено концептуальному аналізу феномену лідерства та обґрунтуванню теоретико-методологічних засад розвитку лідерських якостей у майбутніх фахівців у процесі навчання в закладах вищої освіти. Здійснено комплексний аналіз сучасних наукових підходів до розуміння лідерства, виявлено відсутність єдиного універсального визначення цього поняття, що зумовлено його багатоаспектністю та контекстуальною варіативністю. Ідентифіковано три основні концептуальні підходи до тлумачення лідерства: функціональний, процесуальний та системний. Систематизовано десять ключових аспектів лідерства як багатовимірного явища, включаючи координаційну функцію, особистісні якості, комунікативні компетентності, поведінкову активність, результативність, інтерактивність, мобілізаційну здатність, соціальний вплив, владні відносини та рольову диференціацію. Проаналізовано варіативність визначень поняття «лідер» у психолого-педагогічному дискурсі, запропоновано узагальнююче трактування лідера як індивіда з високим рівнем групового визнання, здатного здійснювати ефективний вплив на колектив для реалізації спільних завдань. Виявлено відсутність консенсусу щодо дефініції «лідерські якості», систематизовано різні підходи до їх розуміння як соціально-психологічних властивостей особистості або інтегрованого особистісного утворення. Виявлено основні перешкоди традиційної лекційно-семінарської моделі навчання для розвитку лідерських якостей, включаючи пасивність здобувачів освіти, індивідуалістичну спрямованість оцінювання, теоретичність без практичного застосування, відсутність зворотного зв'язку про лідерську поведінку та ієрархічність відносин. Обґрунтовано парадигмальний зсув української вищої школи від знаннєвої до компетентнісної моделі освіти. Систематизовано три основні концептуальні позиції щодо можливостей розвитку лідерських якостей: контекстуальний підхід (ситуативна зумовленість), генетично-детерміністичний підхід (вроджені схильності) та розвивальний підхід (можливість цілеспрямованого формування через освітні програми). Визначено п'ятикомпонентну структуру лідерських якостей здобувачів вищої освіти: особистісно-рефлексивний (саморефлексія, автономність, внутрішня мотивація), спонукально-цільовий (віра в ефективність, орієнтація на досягнення), міжособистісно-інтерактивний (соціальна взаємодія, емоційний резонанс), вербально-впливовий (комунікативні здібності, переконання) та управлінсько-координаційний (планування, прийняття рішень, координація) компоненти. Представлено комплексні критерії оцінювання лідерського розвитку за (мотиваційна, пізнавальна, практично-дійова та особистісно-позиційна готовність) та триетапну модель розвитку лідерства (ціннісне осмислення, актуалізація потенціалу, практична реалізація). Обґрунтовано, що ефективна система формування лідерства вимагає інтеграції інноваційних методів навчання, підготовки викладачів, створення відповідної інфраструктури та лідерської культури в академічному середовищі. Підкреслено особливу актуальність розвитку лідерських якостей в умовах сучасних викликів, включаючи потребу у кризовому лідерстві та готовності до постконфліктного відновлення.
Psychological manifestations of the human factor in extreme situations in aviation
Abstract This article presents a comprehensive analysis of the psychological manifestations of the human factor during extreme situations in the aviation industry. Despite advancements in modern technology, the human factor remains one of the primary determinants of accidents and hazardous situations. Although the rate of technical failures has declined, statistical data show that the impact of the human factor has not diminished and individuals' emotional and cognitive responses play a critical role in aviation safety during moments of decision-making. In this context, the article scientifically explains how human behavior changes under extreme conditions and how these changes affect safety systems. The purpose of the study is to identify the psychological reactions, decision-making behaviors, group dynamics and the impact of cognitive distortions on system behavior within aviation crews during extreme conditions, as well as to offer practical and theoretical recommendations for managing such scenarios. The study focuses on several key objectives: analyzing the forms of manifestation of the human factor, explaining the stages of psychological adaptation during emergencies, investigating the interaction mechanisms between technical and cognitive skills, evaluating the effectiveness of psychoselection, training and technological monitoring systems, and applying risk assessment models based on real-life cases. The article systematically examines the main factors affecting human behavior, including fatigue, emotional overload, information overload or deficiency, the quality of intra-team communication and individual psychological traits. Particular attention is paid to cognitive distortions that arise in extreme situations such as indecisiveness, panic reactions, narrowed attention ("tunnel vision"), confirmation bias and habituation effects which are explained in detalı. The analyses indicate that these distortions contribute to poor decision-making during sudden events, imprecise information processing and reduced group effectiveness. The article provides concrete examples of both the positive and negative consequences of the human factor, using real aviation incidents such as the Miracle on the Hudson, Avianca Flight 52, Air France Flight 447 and Eastern Air Lines Flight 401. The research highlights three essential factors that enable successful decision-making under extreme conditions: psychological preparedness, professional experience and intra-team coordination. Within psychological preparedness, cognitive resilience, emotional regulation and volitional behavior under uncertainty are emphasized. The relationship between professional experience and automatic responses is explained through the Dreyfus model in a staged manner. Meta-skills such as processing speed, attention distribution and resistance to errors under cognitive load are considered key parameters determining human performance in critical moments.Teamwork is described in terms of active listening, delegation of authority, rotating leadership roles and adherence to ICAO communication protocols. The article also assesses the effectiveness of technological and psychological intervention methods. These include biometric monitoring systems, EEG-based cognitive tests, virtual reality-based simulation training and the CRM methodology. Tables demonstrate that these approaches can reduce psychological strain by 45–80 % and improve decision-making quality and reaction time by 50–70 %. Adapting technical interfaces to human behavior and managing interactions based on the SHELL model play a significant role in reducing risks arising from the human factor. The findings reveal that human behavior in extreme conditions is shaped not only by knowledge and skills, but also by stress resilience, emotional balance and social communication abilities. Alongside individual psychological preparedness, aligning systems with human behavior and implementing adaptive technologies are decisive in minimizing accident risks. The model proposed in the article psychoselection + simulator-based training + real-time monitoring is presented as a comprehensive approach aimed at increasing the efficiency of safety systems. In conclusion, the article stresses the importance of viewing the human factor not only as a weak link, but also as a psychological resource that can be developed and strengthened. Ensuring safety requires a joint application of technical systems and approaches that stimulate individuals’ cognitive, emotional and social skills, offering more stable and sustainable performance outcomes. Thus, the management of the human factor through enhanced psychological preparedness, the integration of adaptive technologies and the improvement of collective effectiveness emerges as one of the key strategic priorities in aviation safety.
The position and role of social intelligence in the structure of interpersonal attraction
In recent times the concepts of “social intelligence”, “emotional intelligence”, “interpersonal intelligence” and their evaluation as a symbol of success in various fields have caused quite a stir. A number of authors emphasize the role of different forms of intelligence in the formation and continuation of interpersonal relations. In the article we have attempted to clarify the essence, content and character of the relationship between social intelligence and attraction, as well as the position and role of social intelligence in the structure of attraction. Some researchers who study the concepts of “social intelligence”, “emotional intelligence”, “interpersonal intelligence” and their influence on success in various fields put forward the idea that the reason for the success of the heads of large transnational corporations is 85% related to emotional intelligence. Since we are interested in the position and role of social intelligence in the structure of interpersonal relations, we will try to clarify the issue from this perspective. More precisely, here we will attempt to clarify the essence, content and character of the relationship between social intelligence and attraction, as well as the position and role of social intelligence in the structure of attraction. However, clarifying the mentioned issue requires overcoming certain difficulties. That is, on the one hand, the complex nature of interpersonal attraction itself and on the other hand, the controversial aspects regarding the essence of the concepts of intelligence, social intelligence and emotional intelligence and in most cases the existence of opinions and views that contradict each other, create difficulties in carrying out research in the specified direction. This is not accidental. Because both attraction and social intelligence, as well as emotional intelligence are partly based on hypothetical ideas and with some exceptions are not grounded in serious research or in statistically processed results of obtained research materials. As becomes clear, even among the researchers studying social intelligence, there is no unanimous opinion about its content and essence. This is not accidental either, since on the one hand the concept of intelligence itself is multidimensional, and on the other hand, when defining social intelligence, some authors refer to its functions, others to its forms of manifestation, while some point to the role it plays in solving one or another issue. Another interesting point here is related to clarifying what similar and different features social intelligence and emotional intelligence, which is close to it and sometimes used as a synonym, possess.
Особистісна готовність вчителів до впровадження STEM-освіти крізь призму взаємодії та співпраці: емпіричні результати дослідження
У статті висвітлюється актуальна проблема розвитку особистісної готовності вчителів до впровадження STEM-освіти в умовах сучасних викликів. Встановлено, що STEM-освіта є провідною методологічною парадигмою, що інтегрує природничі науки, технології, інженерію та математику, сприяючи формуванню цілісного наукового світогляду, розвитку критичного та системного мислення, інноваційної креативності, а також готовності до розв’язання складних міждисциплінарних завдань. Представлено теоретичний аналіз сутності понять «взаємодія» та «співпраця» у професійній діяльності, їхнє значення як визначальних показників особистісної готовності вчителів до впровадження STEM-освіти. Проаналізовано сучасні наукові розвідки щодо психологічних чинників особистісної готовності вчителів до професійної діяльності, зокрема у контексті впровадження STEM-освіти. Визначено та обґрунтовано методологічну базу емпіричного дослідження, що охопило 962 вчителя закладів загальної середньої освіти. З’ясовано, що більшість педагогів демонструє середній рівень взаємодії у професійній діяльності. Наголошено, що самооцінка вчителями своєї здатності до співпраці у контексті STEM-освіти є вищою за загальний рівень взаємодії у професійній діяльності, що свідчить про усвідомлення педагогами важливості спільних зусиль задля реалізації STEM-освіти. Акцентовано увагу на ключових психологічних чинниках, які, на думку вчителів, зумовлюють ефективність взаємодії та співпраці (обмін знаннями, спільна розробка STEM-уроків, подолання професійних труднощів тощо). Проаналізовано перешкоди та психологічні бар'єри, що ускладнюють педагогічну взаємодію та співпрацю задля реалізації STEM-освіти. Висновки статті підтверджують, що успішне впровадження STEM-освіти вимагає системної роботи з розвитку кооперативних навичок педагогів та подолання виявлених проблем. Визначено перспективи подальших досліджень, що стосуються поглибленого вивчення психологічних чинників особистісної готовності та розробки ефективних програм підтримки педагогічної взаємодії в контексті інтеграції STEM-підходів.
Why avoiding technology makes us weaker: the case for antifragile cognitive development
This article challenges the dominant paradigm of “situational modification” in productivity discourse, which advocates environmental control through eliminating technological distractions. Drawing on theories of Extended Mind (Clark & Chalmers) and 4E cognition (embodied, embedded, extended, enactive), we propose an alternative conceptualization of tools as “probes”—dynamic agents that catalyze subject transformation through productive tension between new possibilities and mastery challenges. Within the framework of Eco-Centered Psychological Facilitation (ECPF), we develop a Six-Phase Model of Probe Mastery (6PMPM): attraction, frustration, tension, transition, integration, and emergence. Each phase represents distinct patterns of cognitive-somatic experience essential for genuine transformation rather than mere skill acquisition. Special attention is given to artificial intelligence as a paradigmatic contemporary probe, requiring fundamental restructuring of cognitive architecture rather than simple technical adaptation. Our research reveals the “mirror crisis” phenomenon—a specific pattern where generative AI externalizes users' thinking patterns, creating unprecedented conditions for metacognitive awareness and transformation. The probe concept has significant implications for education, psychological practice, and organizational development, suggesting a shift from defensive strategies that limit technological exposure to active integration approaches where tools become catalysts for expanding human potential. While acknowledging limitations including individual variability and cultural specificity, this framework offers a productive perspective for understanding human-technology co-evolution in an era of rapid change. The choice between avoidance and integration strategies represents a fundamental existential decision about human development direction. We argue for conscious engagement with tool-probes as a path toward co-creative becoming, where each new technology becomes not a threat to identity but an invitation to expand human potential through deliberate cognitive transformation.
Соціально-психологічні механізми становлення автономності викладачів закладів вищої освіти в кризових умовах
У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз механізмів становлення автономності викладачів закладів вищої освіти в кризових умовах (воєнний стан, екстрена цифровізація, ресурсні обмеження). Проблематика полягає в розриві між потребою викладача в автономній професійній дії та зростанням зовнішнього контролю й нормативних вимог, що позначається на якості навчання та благополуччі учасників освітнього процесу. Запропоновано інтегровану модель становлення автономності, яка поєднує п’ять рівнів (мотиваційно-потребовий, когнітивно-діяльнісний, соціально-ідентифікаційний, організаційно-ресурсний, інституційно-нормативний). Визначено, що автономність є емерджентним результатом взаємодії потребової підтримки, доступних ресурсів, індивідуальних стратегій дії, групових норм і легітимованих організаційних правил. Показано ролі механізмів: на когнітивно-діяльнісному рівні – схематизація (яку слід регулярно «перезавантажувати» через рефлексію й мікроексперименти), наслідування та підкріплення (що закріплюють автономно-підтримувальні або контрольні патерни), job crafting; на соціально-ідентифікаційному – категоризація й групова ідентифікація, а також оцінна/групова поляризація, що звужує простір гнучких рішень; на організаційно-ресурсному – сегрегація як бар’єр доступу до підтримки, тоді як психологічна безпека й справедливі процедури «легалізують» ініціативу; на інституційно-нормативному – інституціоналізація та легітимація автономії / підзвітності, які роблять автономну дію «нормою за замовчуванням»; поперечно діє каузальна атрибуція, формуючи локус контролю та готовність до job crafting. Обґрунтовано, що конформність, ригідні схеми, поляризація й сегрегація не є фатальними: за наявності рефлексивних практик, горизонтальних мереж і наставництва, прозорих процедур і підкріплення «за якість рішень» вони можуть перетворюватися на ресурси автономності.
Психологічні особливості професійної діяльності представників органів місцевого самоврядування в кризових умовах сьогодення
У статті проаналізовано психологічні особливості діяльності представників органів місцевого самоврядування (ОМС) у кризових умовах сьогодення, коли актуалізується проблема захисту і збереження життя мешканців територіальних громад через війну в Україні водночас із необхідністю інноваційних перетворень в умовах реформ, що пов’язані з розбудовою української держави. Показано актуальність дослідження, за результатами якого стає можливим виявити психологічний ресурси, що закладені в особистості представників ОМС й тих функціях, що вони виконують, з метою оптимізації їхньої діяльності і, водночас, досягнення професійного благополуччя. Розкрито сутність місцевого самоврядування як гілки публічної влади, що має як спільні (спрямованість на вирішення всіх проблем суспільного значення для певних територій, виконання суспільно значущих завдань і функцій та ін.), так і відмітні ознаки порівняно з органами державного управління, що актуалізують своєрідне інтелектуально-вольове відчуття злитності із громадою, її цінностями та інтересами, які відповідають як інтересам спільноти, так і інтересам кожного мешканця громади. Виокремлено специфіку та проблеми діяльності представників ОМС: 1) певна самостійність у відносинах із центральною державною адміністрацією та її безпосередніми представниками на місцях, визначальна роль у формулюванні потреб і запитів громадян та розробленні на цій основі проєктів функціонування й відновлення громад, що в умовах суперечливості владних повноважень органів місцевого самоврядування і державної служби посилює значення мотивації діяльності представників ОМС у контексті відданості суспільній місії; 2) яскраво виражений суб’єктний характер діяльності представників органів місцевого самоврядування, що постійно ускладняється; передбачає розмаїття складних видів конкретної діяльності в умовах невизначеності, а то й хаосу, властивих сьогоденню з одночасним зростанням відповідальності за наслідки прийнятих рішень; 3) творчий характер діяльності представників органів місцевого самоврядування через домінування нестандартних ситуацій; виражену прогностичну природу розв’язуваних завдань; необхідність прийняття відповідальних рішень у складних, інформаційно насичених ситуаціях, що зумовлюють необхідність опрацювання великого обсягу інформації, генерації нової інформації та її ретрансляції іншим людям – мешканцям громади – у вигляді відповідного рішення; 4) особиста участь представника ОМС у виконанні сформованого ним же професійного рішення й задач, що передбачає подвійний процес спонукання до дії, тобто спонукання себе та інших для досягнення цілей публічного управління; 5) висока психічна напруженість, інші негативні психічні стани, висока психологічна ціна через персональну відповідальність за результати діяльності результати якої є наочними і емоційно навантаженими через близькість до мешканців громади та наявність статусу такого мешканця разом із хронічним дефіцитом часу, постійним ризиком, що може спричинити професійні стреси, втомлюваність, погіршення здоров'я суб’єктів – представників ОМС особливо в умовах війни; 6) можливість досягнення цілей ОМС можливе лише за умови партнерської взаємодії з органами державного управління. Констатовано доцільність розроблення та апробації моделі професійного благополуччя представників ОМС як важливої умови їхньої дієвості у складних умовах сьогодення.
Розлад дефіциту уваги з гіперактивністю: вікові й ґендерні аспекти
Статтю присвячено комплексному аналізу розладу дефіциту уваги з гіперактивністю (РДУГ) крізь призму його історичного становлення, клінічних проявів, а також вікових і ґендерних особливостей перебігу. Простежено еволюцію наукових уявлень про цей розлад від перших описів нетипової поведінки дітей у працях XVIII–XIX ст. до сучасних класифікацій DSM-5 та МКХ-11. Наголошено, що РДУГ належить до найпоширеніших нейророзвиткових розладів, які впливають на когнітивне функціонування, емоційну сферу, соціальну адаптацію та якість життя індивіда. Розкрито нейробіологічні, генетичні, психосоціальні й середовищні чинники розвитку РДУГ, що підтверджує його багатофакторну природу. Представлено огляд наукових досліджень, які доводять зв’язок між структурними і функціональними особливостями мозку та симптоматикою розладу, а також підкреслюють роль спадковості та несприятливих перинатальних умов. Окрему увагу приділено віковій динаміці проявів: у дошкільному віці переважає гіперактивність і імпульсивність, у молодшому шкільному – неуважність, у підлітковому – емоційна лабільність і схильність до ризикованої поведінки, а у дорослому віці – дезорганізація, труднощі з плануванням, міжособистісними відносинами й професійною діяльністю. Висвітлено, що симптоми РДУГ не зникають повністю з віком, а трансформуються, зберігаючи вплив на якість життя. Проаналізовано ґендерні відмінності, а саме: у хлопців частіше діагностують гіперактивно-імпульсивний та комбінований типи розладу, тоді як у дівчат – переважно неуважний, який часто залишається непоміченим і призводить до пізньої діагностики. Це зумовлює різницю у клінічній картині, соціальних наслідках та потребі у специфічних стратегіях підтримки. Увага акцентована на тому, що стигматизація та недостатня обізнаність суспільства ускладнюють процес своєчасного виявлення та корекції РДУГ. Підкреслена необхідність міждисциплінарного підходу, який поєднує медичні, психологічні та педагогічні стратегії, що дозволяють забезпечити комплексну допомогу особам із цим розладом. Перспективним визначається раннє виявлення симптомів у дітей, ґендерно-орієнтований підхід у діагностиці, а також подальше вивчення проявів РДУГ у дорослому та похилому віці.
Психологічні засади формування комплаєнсу персоналу в стоматологічній практиці
У статті розкрито психологічні засади формування системи комплаєнсу персоналу в стоматологічній практиці через інтеграцію управлінського, особистісно орієнтованого та екофасилітативного підходів. Встановлено, що комплаєнтність персоналу є багатовимірною психологічною характеристикою, що включає: феноменологічний (активна узгоджена поведінка при збереженні професійної автономії), структурно-динамічний (цикли саморегуляції у поєднанні з колективними процесами розвитку) та функціональний (професійні дії та результати) виміри. Проаналізовано три підходи до формування комплаєнсу: управлінський (система політик і процедур), особистісно орієнтований (розвиток психологічної компетентності через знаннєвий, операційний, мотиваційний та особистісний компоненти, формування професійної ідентичності, спрямованість і цінності) та екофасилітативний (підтримка природних процесів самоорганізації). Порівняльний аналіз виявив їх взаємодоповнюючий характер і потенціал синергії. Обґрунтовано інтегративну модель, що реалізується через систему «подвійних циклів» і роботу в «буферній зоні розвитку» – просторі трансформації між старими та новими формами. Представлено чотири етапи її упровадження: структурний запуск, організаційна ініціалізація, розвиток компетентностей, інституціалізація. Визначено ролі різних категорій персоналу та специфіку стоматологічних напрямів. Показано, що інтеграція підходів забезпечує баланс між регламентацією діяльності та простором для професійної ініціативи, трансформуючи формальне дотримання норм у внутрішньо мотивовану культуру відповідальної взаємодії.
Психологічні особливості цифрової резилієнтності підлітків: перетворення онлайн-ризиків на ресурси розвитку
Цю статтю присвячено теоретичному дослідженню формування цифрової резилієнтності підлітків, зокрема розглянуто циклічну модель, що описують, як онлайн-ризики трансформуються у ресурси особистісного та духовного розвитку, набуті внаслідок подолання ризиків (наприклад, емоційна стійкість, адаптивність, впевненість у собі). Проаналізовано сучасну зарубіжну і вітчизняну літературу та виявлено, що цифрова резилієнтність розглядається переважно як здатність індивіда адаптивно реагувати на цифрові загрози, проте бракує цілісних підходів, які пояснюють механізми трансформації негативного онлайн-досвіду на позитивні результати (ресурси). Встановлено ключові стратегії подолання (копінг-стратегії), на які опираються в наукових дослідженнях. Виявлено чотири послідовні стадії резилієнтної трансформації, які можуть використовуватися у підлітковому віці та сприяти утворенню їхньої саморегуляції: від розуміння проблеми до практичного втілення дій та рішень, що відповідають умовам цифрового середовища. З’ясовано, що стадії можуть частково перекриватися, повторюватися на мікрорівні та супроводжуватися зворотними зв’язками, що забезпечить успішну взаємодію, підсилить подальшу рефлексію через зростання самоефективності підлітків. Активне впровадження ІТ-технологій у освіту лише підсилює актуальність даного дослідження. Отже, отримані результати демонструють формування динамічного ресурсного комплексу, що забезпечує перехід підлітка на вищий рівень функціонування після цифрової кризи. Робота закладає теоретичні засади для подальших емпіричних досліджень та створення практичних методик, спрямованих на формування цифрової резилієнтності в освітньому процесі вже з молодшого шкільного віку.
Трансформація специфіки діяльності, ролі та функцій викладача вищої школи в контексті модернізації вищої освіти України
У статті розглянуто процес трансформації специфіки діяльності, ролей та функцій викладача вищої школи в умовах сучасних освітніх змін. Показано, що глобалізація, цифровізація, компетентнісний підхід та інтеграція у європейський освітній простір обумовлюють переосмислення традиційної моделі викладацької діяльності. Визначено, що сучасний викладач переходить від ролі транслятора знань до ролей фасилітатора, модератора, наставника та дослідника, що зумовлює суттєве оновлення його професійних функцій. Психологічні дослідження трансформації специфіки діяльності та ролі викладача вищої школи свідчать про необхідність комплексного підходу до професійного розвитку, що включає когнітивні, емоційні та мотиваційні аспекти. Окреслено специфіку змін: інформаційна функція набуває спрямованості на розвиток критичного мислення та інформаційної культури; організаторська – на створення умов для самостійної й колективної діяльності студентів; трансформаційна – на формування практично значущих компетентностей; орієнтовно-регулятивна – на індивідуалізацію освітніх траєкторій; мобілізуюча – на стимулювання самонавчання, креативності й саморозвитку. Успішна адаптація до нових ролей потребує не лише оволодіння новими технологіями та методами, а й глибокої психологічної перебудови професійної ідентичності, розвитку емоційного інтелекту та формування нової системи професійних цінностей. Особливу увагу приділено аналізу психологічних бар’єрів, що ускладнюють адаптацію викладачів до нових ролей. Виокремлено когнітивні, емоційні та мотиваційні бар’єри. Зроблено висновок, що ефективна адаптація викладачів вищої школи до нових соціально-професійних ролей можлива за умови поєднання організаційних, психологічних та методичних заходів. Підкреслено необхідність розвитку цифрових і педагогічних компетентностей, створення сприятливого емоційного клімату та забезпечення підтримки й визнання з боку адміністрації навчальних закладів. Стаття має як теоретичне, так і практичне значення, оскільки результати можуть бути використані для вдосконалення програм підготовки та підвищення кваліфікації викладачів, розробки стратегій професійного розвитку та формування політики підтримки персоналу у вищій школі.
Концептуальні основи цифрової трансформації агропродовольчої сфери України як підхід до системної реалізації
У статті запропоновано авторське бачення впровадження діджиталізації в агропродовольчій сфері України як системного управлінського процесу, що охоплює технологічні, організаційні та інституційні аспекти. Розроблено концептуальну схему цифрової трансформації агропродовольчої сфери, яка включає місію цифрового розвитку, локальні цілі, об’єкт та суб’єкти управління, а також принципи, на яких має базуватись діджиталізація галузі. Актуальність дослідження зумовлена потребою підвищення ефективності, інклюзивності та економічної стійкості агропродовольчої сфери в умовах воєнного стану, зруйнованої логістичної інфраструктури та викликів глобального ринку. Запропоновано оригінальний підхід до впровадження цифрових технологій в агропродовольчій сфері, який враховує міжвідомчу взаємодію між Міністерством аграрної політики та продовольства України та Міністерством цифрової трансформації України як ключовими суб’єктами управління. Змістовне наповнення концептуальної схеми базується на принципах відкритого доступу до цифрової інфраструктури, дотримання кібербезпеки, інтеграції до європейського цифрового простору, стандартизації технологій та відповідності національним і регіональним стратегіям. Показано, що запропонована модель дозволяє не лише систематизувати цифрові ініціативи в агропродовольчій сфері, а й створює умови для залучення інвестицій, реалізації міжнародних проєктів і зміцнення продовольчої безпеки держави. Особливу увагу приділено необхідності цифрової інклюзії сільських територій, розвитку цифрових сервісів та підвищення цифрової компетентності аграріїв. Результати дослідження мають практичну значущість для науковців, фахівців та органів виконавчої влади, відповідальних за формування та реалізацію політики реформування агропродовольчої сфери економіки в умовах діджиталізації. Запропонований підхід може слугувати основою для розробки державних і регіональних програм цифрового розвитку агропродовольчої сфери України.
Економічні дослідження: особливості реалізації наукового стилю
У статті здійснено комплексне дослідження особливостей функціонування наукового стилю сучасної української мови, зокрема в межах написання наукових праць економічного спрямування. Розкрито значення наукового стилю як важливого інструменту формулювання, структурування та передачі наукової інформації. Особливу увагу приділено необхідності формування у здобувачів вищої освіти навичок роботи з науковим стилем у процесі навчання дисципліни «Основи наукових досліджень», що є важливою частиною освітніх програм з економіки та менеджменту. Аналізується роль наукового стилю як елемента культури мови, що забезпечує логічність, точність, об’єктивність викладу та стислий характер інформаційного наповнення наукових текстів. У межах дослідження окреслено підстилі наукового стилю – власне науковий, науково-популярний, науково-навчальний, науково-публіцистичний і виробничо-технічний – та подано їхню характеристику за критеріями мети, сфери застосування, мовних та композиційних особливостей. Зосереджено увагу на специфіці реалізації наукового стилю в економічних дослідженнях, де особливо актуальними є точність термінології, аргументованість висновків, статистична обґрунтованість, структурна організованість та міждисциплінарна інтеграція. У статті проаналізовано мовні рівні наукового стилю – лексичний, морфологічний, синтаксичний – та наведено приклади граматичних конструкцій, характерних для наукового викладу (зокрема складнопідрядних речень, безособових конструкцій, використання вставних слів, означених логічних зв’язків тощо). Окреслено найбільш уживані мовні засоби, які сприяють логічній послідовності тексту, лаконічності, однозначності тлумачення понять. Підкреслено важливість цілеспрямованої підготовки майбутніх економістів та менеджерів до написання кваліфікаційних і наукових праць відповідно до вимог наукового стилю, зокрема шляхом впровадження чітко структурованих методичних рекомендацій, інтерактивних завдань, лекційних та практичних форм опрацювання стилістичних норм. Обґрунтовано необхідність системної роботи над розвитком стилістичної грамотності як одного з ключових чинників якості сучасної економічної науки.
Напрями формування інформаційних механізмів антикризового управління розвитком територіальних громад в Україні
У статті запропоновано авторські поняття «механізми антикризового управління розвитком територіальних громад» та «інформаційні механізми антикризового управління розвитком територіальних громад». Аргументовано, що значна кількість територіальних громад в сучасній Україні характеризуються кризовими явищами. Для актуалізації антикризового управління базовими є інформаційні механізми антикризового управління розвитком територіальних громад. Визначено напрями формування інформаційних механізмів антикризового управління розвитком територіальних громад в Україні в умовах війни, які охоплюють широкий спектр завдань, серед них: ідентифікація та оцінювання ризиків і небезпек; формування плану дій у надзвичайних ситуаціях; тематичне навчання персоналу органів місцевого самоврядування (ОМС) та громадськості; формування ефективної антикризової команди; формування і використання системи збору та обробки даних про стан справ у громаді; розроблення концепції антикризового управління; розроблення антикризового комунікативного плану; формування культури постійного вдосконалення в управлінні кризовими ситуаціями в громаді; координація дій сторін, залучених до антикризових дій; використання цифрових технологій та розроблення інноваційних підходів; моніторинг та оцінювання заходів антикризового управління; визначення місії та цінностей розвитком територіальної громади (ТГ); демонстрація та культивація антикризового лідерства. Аргументовано, що ОМС реалізувати всі ці напрями в існуючих організаційно-правових та фінансових умовах досить складно. Тому запропоновано розроблення на національному рівні Стандарту з антикризового управління розвитком територіальних громад, в якому б було чітко і зрозуміло представлено всі важливі принципи, технології, методи, інструменти тощо. Щодо інформаційного забезпечення, то в цьому Стандарті доцільно запропонувати шаблони документів та інформаційних матеріалів для антикризового управління ТГ, такі, як шаблон складових системи збору та обробки даних про стан справ у ТГ, шаблон профілю ризиків для їх аналізу та оцінювання, шаблон плану управління кризовими ситуаціями, шаблон антикризового комунікативного плану тощо.
The current state of higher military education in Azerbaijan
This article provides a comprehensive analysis of the current state of higher military education in Azerbaijan. The aim of the research is to examine the institutional, pedagogical, and technological aspects of the higher military education system, identify existing challenges, and scientifically outline the prospects for future development. The article employs analytical and comparative methods based on both local and international sources, with particular emphasis on adaptation efforts aligned with NATO and Turkish models. The research demonstrates that higher military education in Azerbaijan is primarily structured in accordance with the country's strategic security policies, and certain reforms have been implemented in recent years. However, issues such as the adaptation of curricula to real combat conditions, the implementation of technology-based training, personnel shortages, and material-technical support remain pressing. The article also identifies new research directions in the context of contemporary challenges. These include the integration of artificial intelligence and cybersecurity into military education, the expansion of programs focused on leadership and psychological resilience, and the role of gender and social factors in military education. The findings suggest that comprehensive and interdisciplinary approaches not only enhance the effectiveness of higher military education but also accelerate Azerbaijan’s alignment with international standards in military training. This article presents valuable results from both theoretical and practical perspectives and serves as a conceptual basis for future research.
Концептуальні засади модернізації публічної дипломатії в умовах цифрової трансформації міжнародних відносин
У статті розглядається трансформація традиційних дипломатичних практик під впливом цифровізації, яка стає не лише технічним інструментом, а й комплексним фактором зміни функціонального змісту зовнішньополітичної діяльності. Проаналізовано ключові теоретичні підходи до цифрової дипломатії, її типологію, етапи розвитку, а також технологічні, інституційні та комунікаційні чинники, що впливають на формування нових моделей міждержавної взаємодії в умовах цифрової епохи. Окрему увагу приділено характеристиці моделей цифрової присутності, стратегічної комунікації, мережевої та адаптивної дипломатії як інструментів посилення позицій держави на міжнародній арені. Представлено практичний досвід України щодо цифровізації дипломатичної служби, зокрема впровадженню уніфікованих цифрових платформ, які забезпечують інтеграцію з національними реєстрами, підвищують ефективність консульських послуг і сприяють зміцненню інституційної спроможності дипломатичних установ. Визначено роль комплексної цифрової екосистеми Міністерства закордонних справ України, що включає безпечні робочі середовища, електронний документообіг, системи управління персоналом і фінансами, внутрішні інформаційні сервіси, а також окремі публічні цифрові проєкти, зокрема платформу NAZOVNI, яка підтримує міжнародну комунікацію, експортні ініціативи та взаємодію бізнесу із закордонними дипломатичними установами. Запропоновано розглядати цифрові моделі управління проєктами у сфері міжнародних відносин через призму їхнього впливу на посилення міжнародної присутності держави, модернізацію зовнішньої політики, забезпечення інформаційної відкритості та підвищення ефективності публічної дипломатії в глобальному цифровому просторі. Доведено важливість стратегічного бачення керівництва зовнішньополітичних відомств щодо цифрових трансформацій, розвитку людського капіталу, формування компетенцій у сфері цифрової комунікації, а також адаптації дипломатичних служб до динаміки глобального комунікативного середовища. Наголошено на необхідності застосування комплексного, системного підходу до впровадження цифрових інновацій, що дозволить забезпечити ефективність, безпеку, етичність і легітимність їх використання в міжнародній діяльності.
Організація міжмуніципального співробітництва у межах міських агломерацій в державах Європейського Союзу
Статтю присвячено дослідженню організації міжмуніципального співробітництва у межах міських агломерацій держав Європейського Союзу з акцентом на правові, організаційні та практичні аспекти. На основі порівняльного аналізу досвіду Франції, Німеччини та країн Скандинавського регіону виділено три ключові моделі міжмуніципальної взаємодії: договірну, інституційну та змішану. Визначено особливості їх адаптацій до сучасних викликів, таких як стрімка урбанізація, децентралізація, екологічні проблеми та цифрова трансформація. Визначено особливості правового регулювання, фінансових механізмів і форм співпраці, що забезпечують ефективність управління агломераціями. Окрему увагу приділено потенціалу адаптації європейських практик до умов України, де реформи децентралізації потребують нових підходів до співпраці територіальних громад. Запропоновано рекомендації щодо вдосконалення законодавчої бази, створення стимулів для об’єднання громад навколо спільних питань та впровадження цифрових інструментів управління. Дослідження також аналізує еволюцію форм міжмуніципального співробітництва від неформальних угод до складних інституційних структур, виділяючи роль принципів субсидіарності та сталого розвитку. Аналіз конкретних кейсів з країн Європейського Союзу демонструє ефективність цих моделей у вирішенні інфраструктурних, економічних та екологічних завдань. Для України адаптація цих практик може сприяти посиленню місцевого самоврядування та регіональному розвитку в контексті поточних реформ, зокрема з урахуванням впливу воєнних та міграційних факторів на територіальні громади.