Вісник післядипломної освіти: зб.наук. пр. Сер.Соціальні та поведінкові науки. Сер.Управління та адміністрування ПОЧАТОК
Освіта, передусім, різноаспектно впливає на процеси життєдіяльності держави. Особливу увагу також приділено питанням соціально-психологічних особливостей розвитку післядипломної освіти в умовах суспільно-економічних трансформацій. Представлено результати досліджень з економіки, психології, державного управління. Збірник становить інтерес для керівників закладів освіти, методистів, державних службовців і науковців, викладачів і слухачів закладів післядипломної освіти.
SIHE «University of Educational Management»
Авторські права, ліцензування і депонування Положення про авторські права: Автори, які подають матеріали до цього журналу, погоджуються з наступними положеннями: Автори отримують право на авторство своєї роботи одразу після її публікації та назавжди зберігають це право за собою без жодних обмежень. Дата початку дії авторського права на статтю відповідає даті публікації випуску, до якого вона включена. Ліцензування контенту: Автори передають журналу право першої публікації свого рукопису на умовах ліцензії Creative Commons ("Із зазначенням авторства - Некомерційне використання - Поширення на тих же умовах") 4.0 Міжнародна (CC BY-NC-SA 4.0), котра дозволяє іншим особам вільно читати, завантажувати, копіювати і роздруковувати представлені матеріали, здійснювати пошук контенту та посилатись на опубліковані статті, поширювати їх повний текст і використовувати з будь-якою законною некомерційною метою (в тому числі з навчальною або науковою) та обов'язковим посиланням на авторів робіт і первинну публікацію у цьому журналі. Опубліковані оригінальні статті в подальшому не можуть використовуватись користувачами (окрім авторів) з комерційною метою або поширюватись сторонніми організаціями-посередниками на платній основі. Політика депонування: Редакція журналу заохочує розміщення авторами рукопису статті у мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах), оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності й динаміці цитування. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження статті у тому вигляді, у якому її було опубліковано даним журналом (наприклад, розміщувати її в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на первинну публікацію у цьому журналі. Дозволяється самоархівування постпринтів (версій рукописів, схвалених до друку в процесі рецензування) під час їх редакційного опрацювання або опублікованих видавцем PDF-версій. Самоархівування препринтів (версій рукописів до рецензування) не дозволяється.
The influence of the level of emotional intelligence on education and professional activity in modern times
In the modern education system, the problem of forming emotional intelligence is one of the topical issues in terms of the necessity of the ability to recognize and control other people's emotions, understand other people, and the effect on the efficiency of the formation of intellectual abilities. In the article, the relationship between emotional intelligence levels, interpersonal relationships and academic success indicators of university students was determined and the interaction of these variables was studied. In addition, this study was conducted by grouping indicators of emotional intelligence, interpersonal relationships, and academic success in terms of some demographic factors (gender, age, and course of study). It was determined that there is a positive relationship between emotional intelligence (components), interpersonal relationships and academic success indicators. The results of our research showed that there is a positive correlation between interpersonal relationships and the components of emotional intelligence. That is, the levels of indicators of emotional intelligence and interpersonal relations of university students have increased, and their academic success indicators have also increased accordingly. Also, as the level of emotional intelligence and interpersonal relationships of university students decreased, their academic success indicators also decreased. From the results of the regression analysis, it became clear that there is an effect on emotional management, emotional evaluation, empathic sensitivity and the skills of using emotions, which are components of emotional intelligence. The ability of the studied persons to understand and control their own and others' emotions, to express themselves better, and to establish interpersonal relationships are important factors. Proper management of emotions, positive use and emphasis on empathic sensitivities are of great importance for the development of interpersonal relationships. Also, according to the results of the regression analysis, it was determined that emotional assessment, emotional management, empathic sensitivity and positive use of emotions, which are components of emotional intelligence, affect academic success indicators. In addition, during the study, differences in emotional intelligence, interpersonal relationships and academic success indicators were determined according to gender, age and course studied by students. According to the results of the T-test analysis, it was determined that there is a significant difference between emotional intelligence and gender criteria. During the research, it was determined that the average score of emotional intelligence levels of female students is higher than the average score of emotional intelligence levels of male students. In this context, it can be said that female students can better understand, control and regulate emotions from people's facial expressions, non-verbal means of communication, and voice tones, unlike male students. In addition, according to the results of the T-test analysis, it was found that there is no significant difference between the gender criterion and the indicator of interpersonal relations and academic success. According to the results of the conducted ANOVA and T-test analysis, it was determined that there is no significant difference between emotional intelligence, interpersonal relations and academic success, and age and course of study. Based on the analysis of the scientific literature and the results of our research, we can make the following suggestions. It is very important to provide a social environment by universities to develop students' emotional intelligence and interpersonal relations system. It would be very useful for universities to organize lectures, seminars, congresses, symposia, conferences, educational programs and to evaluate students' activities in this direction in order to develop students' level of emotional intelligence, interpersonal relations and communication skills. In the research to be conducted in this direction, university students' emotional intelligence, interpersonal relations and communication skills, academic success level and various variables affecting them can be conducted. Also, modern didactic concepts that describe certain pedagogical phenomena clearly cover the problem of developing emotional intelligence, as well as propositions that allow to justify the need for the formation of emotional intelligence have been put forward. From the point of view of educational philosophy, the directions of analysis of the formation of emotional intelligence in different didactic concepts (goal setting, choice of educational content, main methods, etc.) are briefly described
Cоціально-психологічні чинники подружніх конфліктів в умовах війни
Проблема конфліктної взаємодії в сім'ях, особливо в умовах військових дій, є надзвичайно актуальною для сучасної психології, оскільки війна як екстремальна ситуація несе загрозу для психологічного благополуччя людини та цілісності сім'ї. У статті розкривається проблема виникнення та розвитку сімейно-подружніх конфліктів в умовах воєнних дій. Показано, що проблема врегулювання подружніх конфліктів є досить актуальною для розуміння як індивідуального, так і групового функціонування людини в контексті військового конфлікту. Здійснено теоретичний аналіз наукових джерел щодо чинників конфліктної взаємодії подружжя, зокрема з урахуванням впливу зовнішніх (воєнних) та внутрішніх (особистісних) факторів. Встановлено, що війна як надзвичайна, травмуюча ситуація, що загрожує життю людини, порушує її відчуття безпеки на різних рівнях функціонування. Доведено, що умови воєнного конфлікту суттєво підвищують ризики виникнення конфліктів у подружніх стосунках через переживання стресу, тривоги, страху, вимушене роз'єднання родин. Наголошується, що стресові ситуації, пов'язані з війною, можуть призводити до зростання напруги та невпевненості у сімейних взаєминах, поглиблення конфліктів через вплив стресу на подружні стосунки. Охарактеризовано особливості впливу «бойового стресу» на психологічний стан учасників бойових дій та їх наслідки для сімейного функціонування. Визначено, що процес адаптації військовослужбовців до умов мирного життя після повернення з фронту є надзвичайно складним, оскільки військове та мирне мислення й поведінка суттєво різняться, що підвищує ризики конфліктної взаємодії в подружніх парах. Обґрунтовано, що роз'єднаність подружжя через війну, трансформація сімейних ролей, втрати та травми несуть деструктивний вплив як на подружні стосунки, так і на психологічне благополуччя дітей. Перспективи подальших досліджень вбачаються в емпіричному вивченні соціально-психологічних умов врегулювання подружніх конфліктів в умовах війни
Особистісне зростання як чинник психологічного благополуччя фахівців харчової промисловості
У статті висвітлено феномен особистісного зростання як чинника психологічного благополуччя фахівців харчової промисловості. Проаналізовано доробок науковців щодо вивчення сутності понять «психологічне благополуччя» та «особистісне зростання». Особистісне зростання розглянуто як показник, що характеризується прагненням особистості до постійного розвитку і вдосконалення; її здатністю до позитивного прийняття себе та довкілля; ефективністю у вирішенні щоденних задач і через усвідомлення мети, покликання, життєвих цілей та актуальну спроможність їх досягнення; і є наслідком не скільки зовнішніх впливів, скільки внутрішніх здібностей, особистісних якостей та потенціалу. Професійне зростання визначено як пролонгований процес розвитку особистісно-професійного потенціалу, формування мотивації, цінностей, Я-концепції людини як суб’єкта фахової діяльності, спрямованої на професійну самореалізацію. Висвітлено проблематику розвитку особистості на тлі різних контекстів функціонування сучасного соціуму. Розглянуто проблему психологічного благополуччя, важливість її комплексного дослідження у зв’язку з вивченням проблем продуктивної самореалізації, особистісного зростання та успішної життєдіяльності. Представлено основні підходи у дослідженні психологічного благополуччя як феномену, що має складну структуру і відображає емоційно-оцінне переживання особистістю успішності власного існування. Висвітлено роль когнітивних, афективних та інших компонентів в процесах позитивного функціонування особистості та способах їх оцінки. Визначено психологічне благополуччя як емоційний критерій успішності, суб’єктивну оцінку, зумовлену «задоволеністю – незадоволеністю» життям. Підкреслюється роль комплексу психологічних якостей та властивостей, які з одного боку, виступають в якості детермінант благополуччя, з іншого – його результатами. Зауважується, що в структурі успішного особистісного зростання психологічне благополуччя виявляється одним з основних його показників та виражається у показниках позитивного емоційного ставлення до себе і до свого життя; є узагальненим та відносно стійким переживанням власної результативності в процесах самореалізації. Окреслено перспективи подальших наукових пошуків. Наголошується на необхідності більш глибокого та системного аналізу особистісного зростання як чинника психологічного благополуччя фахівців харчової промисловості.
Особливості діяльності інклюзивно-ресурсних центрів: специфіка в умовах війни
У статті проведено теоретичний аналіз проблеми особливостей та специфіки діяльності Інклюзивно-ресурсних центрів (ІРЦ) на теренах України в умовах війни. Нажаль, під час повномасштабного вторгнення рф на початку 2022 року в Україну, посилюється вплив стресових чинників та розширюється спектр травматизації українців. Від цього страждають особи з особливими потребами та інваліди, оскільки вони є найбільш вразливою категорією населення. Виникає гостра необхідність щодо адаптації освітньої системи до викликів воєнної ситуації, оскільки освітня інфраструктура стала мішенню для російських загарбників. З урахуванням збройної агресії російської федерації в Україні, змінюється правове поле, яке регламентує виконання нових професійних завдань у площині діяльності Інклюзивно-ресурсних центрів. У статті опрацьовано правові зміни в умовах війни, зокрема що стосуються забезпечення системним кваліфікованим супроводом осіб з особливими освітніми потребами, які вимушені змінити своє місце проживання (перебування). У рамках теоретичних розвідок з’ясовано, що оновленим Законодавством включено до правового поля важливі аспекти консультування батьків або законних представників здобувачів з особливими потребами; роз’яснено механізм проведення комплексного оцінювання, необхідність модифікації / адаптації освітньої програми / навчальних предметів. Важливим завданням у діяльності ІРЦ є реалізація навігаційної функції, яка допомагає скерувати тих, хто потребує, для отримання психологічної, соціальної та іншої допомоги. Встановлено, що найгострішою проблемою сьогодення стає необхідність організації підтримки в освітньому процесі дітей, які зазнали психологічної травми. Стаття підкреслює можливості співпраці фахівців ІРЦ з медичними та іншими спеціалістами: клінічними психологами, психотерапевтами, ерготерапевтами, фізичними терапевтами та ін., що доповнює не тільки контекст проведення комплексного оцінювання, а й розгортає можливості розбудови індивідуальної траєкторії дитини з особливими освітніми потребами в моделі «безбар’єрності», «включеності» в соціальний світ.
Психологічні особливості розвитку резильєнтності особистості бізнесмена
Статтю присвячено теоретичному обґрунтуванню психологічних особливостей розвитку резильєнтності особистості бізнесмена та її впливу на представників середнього бізнесу. Здійснено аналіз сутності і компонентів резильєнтності, розроблено модель резильєнтності бізнесмена, яка визначається як система стійких позитивних рис особистості, сприяючи успішному відновленню психічного та фізичного стану після стресових і травматичних подій. Робота підкреслює важливість гнучкості, адаптивності і наполегливості для розвитку резильєнтності та показує, що віра у розвиток інтелектуальних та соціальних якостей сприяє меншій реакції на стрес і покращує результативність діяльності. Запропонована модель резильєнтності для бізнесменів описується як комплекс стійких позитивних характеристик особистості, який сприяє успішному відновленню психічного та фізичного стану після виникнення стресу та травматичних обставин. Основною метою є теоретичне обґрунтування цих психологічних особливостей, а також визначення їхнього впливу на функціонування бізнесу при негативних умовах. Підкреслено значення гнучкості, адаптивності і наполегливості у формуванні резильєнтності, що сприяє покращенню результативності діяльності. Ураховуючи сучасну економічну та соціальну нестабільність, аналіз моделі резильєнтності бізнесмена набуває особливого значення. Розуміння та розвиток резильєнтності допоможуть підприємцям не лише зберегти бізнес, а й успішно впоратися з викликами сучасності, а також може сприяти ефективнішій роботі підприємців у вирішенні низки питань як у господарській діяльності, так і у особистому житті.
Феноменологія, структурно-динамічні та функціональні особливості саморегуляції особистості
Статтю присвячено дослідженню феноменологічної природи, структурно-динамічних і функціональних особливостей саморегуляції особистості. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю пошуку індивідуально-психологічних засобів для оптимізації психологічного стану особистості в ситуації тривалої війни, соціальних змін та технологічного розвитку, що посилюють відчуття невизначеності та нестабільності. Здійснено теоретичний аналіз підходів до розуміння саморегуляції, виділено критерії їх зіставлення: рівень (індивідуальний, міжособистісний, соціальний), домінуючий компонент (когнітивний, емоційний, мотиваційно-вольовий, поведінковий), ступінь усвідомленості та цілеспрямованості, зв'язок з особистісними ресурсами, процесуальність, ситуаційний, соціокультурний контекст. Розкрито феноменологічну природу саморегуляції як багаторівневого усвідомленого або частково усвідомленого, інтуїтивного процесу, що забезпечує ефективне функціонування, розвиток та самозмінювання особистості у взаємодії з мінливим середовищем. Визначено структурні компоненти саморегуляції (когнітивний, емоційний, мотиваційно-вольовий, поведінковий) та особистісні ресурси (ціннісно-смислова сфера, регуляторні якості, самоефективність тощо). Охарактеризовано динамічні особливості саморегуляції, зумовлені ситуаційними та соціокультурними чинниками, а також активністю особистості. Розкрито функціональні особливості саморегуляції, що полягають у забезпеченні ефективного функціонування особистості, реалізації потенціалу розвитку та змінювання, переходу до нової ідентичності, досягненні цілей, управлінні емоціями, мобілізації ресурсів, сприянні самоактуалізації та особистісному зростанню. Запропоновано модель дослідження саморегуляції особистості як відкритої динамічної системи, що змінюється та розкриває свій потенціал. Перспективи подальших досліджень пов'язані з емпіричною валідізацією теоретичної моделі саморегуляції особистості та розробкою програми розвитку ресурсів саморегуляції.
Психологічні особливості емоційного інтелекту майбутніх психологів
У статті проаналізовано проблему особливостей емоційного інтелекту майбутніх психологів. Здійснено теоретичний аналіз наукових публікацій, в яких розкрито сутність та форми персональних, соціальних та емоційних некогнітивних здібностей, навичок та компетенцій, котрі пов’язані з можливостями людини, які впливають на її здатність долати тиск зовнішнього середовища. Узагальнено фактори, що вливають на вміння розуміти не тільки власні почуття, а й емоційні стани інших людей, знаходити в цьому мотивацію для себе та інших, керувати власною емоційною сферо та емоціями інших. Представлено результати емпіричного дослідження особливостей емоційного інтелекту як здатності відслідковувати почуття та емоції (свої та інших людей), розрізняти та використовувати їх для управління думками та діями. Емпірично визначено особливості розвитку об’єктивних та суб’єктивних складових емоційного інтелекту у майбутніх психологів. Експериментально виявлено недостатній ступінь розвитку розуміння емоційно-почуттєвої сфери інших людей та управління нею у майбутніх психологів та усвідомлення власних емоцій та керування ними. Доведено, що у респондентів не сформовані навички приймати рішення, котрі націлені на управління внутрішньою та зовнішньою емоційною сферами, розпізнавати емоції, враховувати емоційні стани та прогнозувати їх. Результати емпіричного дослідження привели до необхідності теоретичного обґрунтування та впровадження психологічної програми розвитку емоційного інтелекту у майбутніх психологів. Представлена система роботи психолога містила такі способи реалізації мети програми, саме: перший – усвідомлення своїх емоцій через знаходження тригерів, які їх запускають; другий – спостереження за своїм емоційним станом та станом оточуючих та подальший розвиток навичок визначати емоції за вербальними та невербальними ознаками; третій – керувати своїми емоціями. В ході аналізу результатів дослідження після проведеної програми встановлено, що у студентів контрольної групи спостерігалося несуттєве зростання рівня емоційного інтелекту та ступеня сформованості емпатійних здібностей та компетенції. У студентів експериментальної групи суттєво зріс рівень загального емоційного інтелекту, причому значний прогрес прослідковувався саме міжособистісної складової, а також збільшився інтегративний рівень емоційного інтелекту, що привело до зростання у респондентів здатності до управління своїми емоціями, розпізнавання емоційних станів у інших людей. З метою ефективного використання програми розвитку емоційного інтелекту у майбутніх психологів сформульовано методичні рекомендації, що спрямовані як на удосконалення діяльності студентів, так і на покращення роботи педагогів.
Визначення і зміст поняття «Soft-Skills» майбутніх фахівців
У сучасну епоху інформатизації суспільства основною конкурентною перевагою є наявність у майбутніх фахівців саме «м’яких» навичок («soft skills»). У статті розкривається сутність «soft skills» як уніфікованих, які з урахуванням особистих якостей людини визначають його здатність вирішувати складні завдання, включаючи прийняття рішень, управління людьми та особистим розвитком, ведення переговорів, тайм-менеджмент, лідерство, командну та комунікативну діяльність та ін. Підкреслюється універсальний характер «soft skills», їх надпредметність і надпрофесійність, застосовність в будь-якій професії і в повсякденному житті. Проаналізовано визначення поняття «soft skills» у зарубіжній і українській науковій літературі. З’ясовано, що всі існуючі визначення поняття частково взаємопов’язані та взаємозалежні, а деякі з них тісно переплітаються один з одним. Розглянуто структуру «soft skills», наголошено, що сталого переліку, як і класифікації «soft skills», не існує. Виділено основні ознаки «soft skills»: нетехнічні компетенції; відносяться до сукупності рис особистості; складно виміряти, оцінка найчастіше є суб’єктивною; дозволяють досягти успіху на своєму робочому місці; не є обов’язковими, але визначають у поєднанні зі спеціальними навичками професіоналізм робітника; підвищують ефективність роботи; є цінними на будь-якому місці роботи; корисні не тільки для роботи, а й для повсякденного життя також. Визначено проблеми у розвитку «soft skills» майбутніх фахівців під час навчання у закладах вищої освіти: неувага до формування надпрофесійних компетенцій під час складання навчальних програм; недостатнє залучення роботодавців до цього процесу; складності спостереження та вимірювання навичок; розбіжність очікувань роботодавців та сформованих під час навчання у закладі вищої освіти навичок та ін.
Тренди збереження і розвитку людського капіталу в сучасних умовах
Національна конкурентоспроможність це здатність країни та її інститутів забезпечувати стабільні темпи економічного зростання, які були б стійкими у середньостроковій перспективі, що по суті, є комплексом дуже різнопланових чинників. Так, на стан економіки негативно впливає неефективне управління державними фінансами та висока інфляція, а позитивний ефект можуть мати захист прав інтелектуальної власності, розвинена судова система та інші заходи. Поряд з інституційними факторами вирішальне значення мають освіта та підвищення кваліфікації робочої сили, постійний доступ до нових знань та технологій. Відповідно саме людський потенціал – інноваційний та інтелектуальний у довгостроковій перспективі стає імперативом набуття і збереження стійкого економічного розвитку держави її конкурентоспроможності на глобальному ринку. Потенціал це «сила» і означає запаси, які є в наявності та можуть бути використані для досягнення певної мети. Людська діяльність загалом розглядається як процес реалізації потенціалу, який за наявності необхідних знань та навичок, здатен відтворюватись у виробничій сфері та забезпечувати якісні результати роботи. Вся історія людства це не що інше, як історія розвитку людини, її потенціалу. Людський потенціал це певний синтез інтелектуального, фізичного і соціального потенціалів особистостей. Відповідні здібності у поєднанні зі спеціальними знаннями народжують інноваційні ідеї, які завдяки використанню спеціальних технологій перетворюються на певні економічні блага. А це, у свою чергу, перетворює людський потенціал вже на людський капітал. А саме перетворення людського потенціалу в людський капітал має стати невід’ємним чинником формування конкурентних переваг. У сучасних умовах соціально-економічний розвиток будь якої країни все більшою мірою визначається якістю людського капіталу. Відповідно соціально-економічна політика має бути спрямована на людський розвиток, забезпечуючи зв'язок ринку праці зі зростаючою потребою в розвиненому людському капіталі.
Cкладові системи промислового відновлення регіонів в умовах воєнного стану в Україні
Стаття акцентує увагу на важливості методологічного підходу до побудови системи управління промислового відновлення в регіоні і залучення кваліфікованої робочої сили в регіональну економіку навіть під час війни. Дослідження – наукове обґрунтування впливу внутрішнього та зовнішнього середовища на регенеративні процеси в економіки промисловості у період дії воєнного стану та після завершення бойових дій, як складових системи відновлення промислового потенціалу регіонів. Автор зауважує, що перетворення викликів зовнішнього середовища у можливості при побудові системи промислового відновлення завдяки застосування системи управління містить в собі додатковий ресурс задля оптимізації та прискорення відновлювальних процесів у економіки промисловості. Це вимагає широкого комплексного аналізу взаємозв’язку факторів внутрішнього та зовнішнього середовища задля трансформаційних перетворень зовнішніх викликів на додаткові можливості, що підсилюють скритий, наявний та недовикористаний потенціал регіонів, завдяки побудови якісної координації процесів у системі промислового відновлення. Стаття розвиває теоретико-методологічне обґрунтування впливу ефективних підходів управління та координації відновлювальних процесів на досягнення кінцевої мети – відновлення економіки промисловості України у повоєнний і післявоєнний час та сталого розвитку регіону, визначення оптимальних моделей оперативного моніторингу перебігу процесів, вивчення впливу новітніх технологій на процеси відновлення, а також подолання технологічних розривів та створення умов для повернення кваліфікованих мігрантів в Україну.
Медична реформа: публічно-управлінські аспекти
Систематизовано перелік заходів, які стосуються публічного управління в сфері охорони здоров’я: створено при Міністерстві охорони здоров’я України робочу групу; налагоджено плідну співпрацю з науковцями та практиками; отримано політичну підтримку Уряду та Парламенту; створено Національну службу здоров’я України; проведено істотну роботу з популяризації медичної реформи та роз’яснення основних її положень серед лікарів, медперсоналу й населення; сформовано певний набір пакетів гарантованої медичної допомоги. Узагальнено найбільш значущі проміжні результати медичної реформи як відображення особливостей публічного управління розвитком сфери охорони здоров’я: трансформування комунальних закладів охорони здоров’я на комунальні некомерційні підприємства; введення обов’язкової вимоги наявності у керівника комунального некомерційного підприємства управлінської освіти; відмова від фінансування за «присутність» комунального некомерційного підприємства; актуалізація принципу «автономізація» та впровадження принципу «комерціалізація»; створення Національної служби здоров’я України; відмова від адміністративно-територіальної «прив’язки» пацієнтів до закладів охорони здоров’я; підписання меморандуму про створення eHealth; запровадження урядової програми «Доступні ліки»; кластеризація закладів охорони здоров’я і формування спроможних мереж у межах госпітальних округів. Виокремлено основні проблеми, що стримують медичну реформу: наявність певних «груп опору змінам»; недостатня компетентність і вмотивованість колективів більшості закладів охорони здоров’я; недостатня матеріально-технічна забезпеченість комунальних некомерційних підприємств; надзвичайна ситуація епідеміологічного характеру; оголошення воєнного стану унаслідок повномасштабної агресії РФ. Окреслено пріоритетні напрями публічного реагування на виклики у сфері охорони здоров’я: розбудова спроможної мережі закладів охорони здоров’я; відбудова зруйнованих чи пошкоджених і розбудова існуючих закладів охорони здоров’я; збільшення їхніх можливостей щодо формування власних доходів і залучення інвестицій; підвищення доступу населення до якісних медичних послуг; артикуляція ресурсів на лікування та реабілітацію населення; розвиток медичного туризму. Подальші наукові розвідки мають бути присвячені розробці теоретичних положень і практичних рекомендацій, спрямованих на вдосконалення публічного управління розвитком вітчизняної сфери охорони здоров’я.
До питання про визначення сутності та ознак публічної влади
У статті здійснено аналіз понять «влада» та «публічна влада». Визначено ознаки публічної влади, проаналізовано різні дефініції публічної влади, досліджено публічну владу як явище, сформульовано авторське визначення публічної влади. Особлива увага приділена семантичному визначенню такої категорії, як влада. Визначено механізм забезпечення влади, який необхідно розуміти як систему інструментів та прийомів, які гарантують суб’єкту влади реалізацію його волевиявлення. Проведено розмежування між формальним та фактичним механізмом забезпечення влади. Формальний механізм визначається як система нормативно визначених повноважень та функцій на основі яких суб’єкт влади реалізує своє волевиявлення. Такий механізм визначається виключно у юридичних актах. Фактичний механізм визначається як система реальних чинників та відносин, які традиційно оформились між суб’єктами влади, що здійснюють владно-управлінських функції, при цьому нормативно-правові акти не передбачають виконання таких функцій вказаними суб‘єктами. Обґрунтовано, що публічна влада є підвидом політичної влади. При цьому варто відзначити, що крім публічної влади до політичної влади можна віднести тоталітарну владу, автократичну владу тощо. Аргументовано доведено існування наддержавної форми публічної влади, яка має місце тоді, коли народ передає частину свого суверенітету, а відтак і влади наднаціональним органам, прикладом чого може бути публічна влада в Європейському Союзі. Зроблено висновок про існування трьох форм публічної влади: муніципальної, державної та наддержавної. Наведено авторське визначення публічної влади – це вид політичної влади у країнах з демократичним режимом, суть якої полягає у можливості та здатності визначати поведінку підвладних суб’єктів на підставі відповідних правових норм. Публічна влада може реалізовуватись наднаціональними, державними та місцевими органами влади, а також іншими спеціально уповноваженими суб’єктами.
Складові якості первинної медичної допомоги населенню як об’єкти публічного управління
Держава надає право декларантам (пацієнтам) безоплатно отримати первинну медичну допомогу (далі – ПМД). При цьому важливим не стільки сам факт надання ПМД, скільки прийнятна її якість. Існуючі методики оцінювання якості первинної медичної допомоги населенню передбачають використання офіційних статистичних даних, результатів соціологічних досліджень та/чи напрацювання наукової спільноти. При цьому на рівні ЗОЗ ПМД застосовуються чек-листи (орієнтація на якість конкретної ПМД), а на рівні території – узагальнюючі показники, що відображають наявний стан і тенденції змін досліджуваних параметрів. Оцінка якості ПМД почасти здійснюється у ланцюгу «пацієнт – лікар – адміністрація ЗОЗ ПМД», а тому передбачає оцінювання соціального та медичного ефекту від надання ПМД на рівні окремого її надавача. Проте фактично якість ПМД залежить від значно більшого «кола гравців», які відрізняються рівнем, формою, способом і засобами впливу. Урахування результатів власних досліджень і напрацювань провідних науковців за даною проблематикою дозволили вдосконалити перелік складових якості ПМД населенню: 1) суспільні процеси як об’єкт публічного управління; 2) структура забезпечення надання ПМД населенню як об’єкт публічного управління; 3) процес надання ПМД який є поєднанням публічного управління та адміністративного менеджменту; 4) поведінка (дії/бездіяльність) безпосередньо отримувачів і надавачів ПМД яка є поєднанням елементів адміністративного менеджменту та самоменеджменту; 5) результати надання ПМД (медичні, соціальні та економічні ефекти) є відображенням результативності публічного управління, адміністративного менеджменту і самоменеджменту у цій царині. Подальші наукові розвідки мають бути присвячені розробці теоретичних положень і практичних рекомендацій, спрямованих на вдосконалення публічного управління наданням ПМД населенню.
Цифрові технології у системі публічного управління фінансами
У контексті стратегічних напрямів національної економічної політики, зокрема Національної стратегії доходів до 2030 року, впровадження цифрових технологій у систему публічного управління фінансами стає перспективним шляхом оптимізації бюджетних процесів та підвищення ефективності використання ресурсів. Зокрема, акцентується увага на необхідності цифровізації місцевих бюджетів та фінансів як ключового елемента реформування системи публічного управління. Головною метою даного дослідження є аналіз впливу цифрових технологій на систему місцевих фінансів та бюджетування, пошук можливостей та викликів їх впровадження, а також формулювання рекомендацій для забезпечення успішної реалізації цього процесу. Об'єктом дослідження є система місцевих бюджетів та фінансів в контексті їх цифрової трансформації. Предметом дослідження є вплив цифрових технологій на процеси формування, використання та моніторингу місцевих фінансів. Дослідження базується на аналізі стратегічних документів, законодавства та наукової літератури щодо цифрової трансформації у сфері фінансів та управління. Також використовуються методи аналізу даних, експертні оцінки та порівняльний аналіз міжнародного досвіду у цій галузі. Автором було проведено огляд існуючого стану та тенденцій розвитку цифровізації місцевих бюджетів та фінансів. На основі аналізу визначено ключові проблеми та можливості впровадження цифрових технологій у цю сферу. Запропоновано конкретні рекомендації щодо подальшого розвитку та практичного впровадження цифрових ініціатив у місцевому управлінні фінансами. Результати дослідження підтверджують потенціал цифрової трансформації у системі місцевих бюджетів та фінансів для підвищення ефективності управління ресурсами та покращання якості послуг громадянам. Пропонуються конкретні заходи щодо стимулювання цифрових інновацій у цій галузі та забезпечення необхідного інституційного та організаційного сприяння для їх успішного впровадження.
Маркетинг територіальних громад як ключовий інструмент у формуванні стратегії їх розвитку
У статті проаналізовано поточний стан маркетингу територіальних громад в Україні, визначено основні виклики та надано рекомендації щодо його покращення, виходячи з вітчизняного та міжнародного досвіду. Здійснено порівняльний аналіз застосування маркетингу територіальних громад з оцінкою найбільш вдалих та невдалих інструментів, які допомагають, або ж навпаки заважають розвитку територіального маркетингу, а відповідно і просуванню іміджу та бренду конкретної територіальної одиниці. Опрацьовано і надано конкретні рекомендації та практичні інструменти, які можуть застосовуватися територіальними громадами в умовах сьогодення. Наголошено на ролі військового стану, який докорінно змінює сам підхід до маркетингу територій. Розглянуто поняття «унікальної торгової пропозиції» та можливість її застосування під час побудови стратегії територіального маркетингу. Зазначено на перевагах, які може запропонувати жителям територіальної громади використання унікальної торгової пропозиції. Здійснено аналіз стану маркетингу територіальних громад в умовах воєнного стану в Україні та виділено ключові виклики. Наведено приклади впровадження маркетингових інструментів, які демонструють як успішні, так і менш вдалі практики. Дійшли до висновку, про важливість комплексного підходу та залучення громади у процесі розробки та впровадження маркетингових стратегій територіальних громад. Отримані результати можуть сприяти розробці рекомендацій для органів місцевого самоуправління, розробників та інших зацікавлених сторін щодо використання маркетингових підходів у стратегіях міського розвитку, що сприятиме покращенню життя мешканців, збільшенню конкурентоспроможності міст та залученню інвестицій до територіальних громад в умовах воєнного та мирного часу. А також по застосуванню такого інструменту як унікальна торгова пропозиція у побудові маркетингових стратегій територіальних громад.
Людиноцентрична модель економіки підприємств: її інноваційні аспекти
Розкривається можливість підвищення конкурентоспро-можності вітчизняних підприємств будь-якого профілю та масштабу діяльності за рахунок використання людиноцентричної моделі управління всередині підприємств. Остання сприяє самореалізації кожного працівника, пробуджує в ньому творчість, самовідданість, сміливість, пошук шляхів підвищення компетентності. Доводиться ефективність моделі через високий рівень самореалізації робітниками свого потенціалу з урахуванням інтересів як власних, так і суспільства взагалі. Що в свою чергу підтримує цивілізаційний розвиток економіки задля людей і за сприяння людей, реалізуючи ідеологію людиноцентризму (еколюдиноцентризму) на шляху до суспільного прогресу. Акцентується увага саме на інноваційному підході побудови вищезазначеної моделі економіки підприємств. Інноваційність проявляється в тім, що кожна організація може мати конфедерацією власників, які бачать результати своєї діяльності й беруть участь у їх розподілу. Такі власники демонструватимуть свою гідність, пристрасть і професіоналізм, що є характерними ознаками людинократії, яка одночасно сприяє дебюрократизації економіки підприємств. Доводиться, що меритократія є найважливішим принципом соціальної справедливості й ключовий принцип побудови людиноцентричних організацій. Згідно цього принципу кожна людина оцінюється по заслузі, а в управлінні це виражається у тому, що керівні посади повинні займати найамбітніші люди, незалежно від їхнього соціального чи економічного походження. Проаналізована ефективність економіки підприємств через організацію людського капіталу по вертикалі знизу вверх. Наголошується на первинності людської діяльності для побудови успішної економіки підприємств. Особливого значення набуває людиноцентрична економіка для розбудови повоєнної України.